ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 912/1503/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Бакуліна С.В., Баранець О.М.,

за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,

представників учасників справи:
прокурора: Ковальчука О.І.,
від позивача-1: не з`явився,
від позивача-2: не з`явився,
від відповідача-1: Попова Р.О.,
від відповідача-2: не з`явився,
від третьої особи: не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Кіровоградської області (Глушков М.С.)
від 12.02.2026

та на постанову Центрального апеляційного господарського суду (Вінніков С.В., Андрейчук Л.В., Демчина Т.Ю.)
від 09.04.2026 (повний текст складений 14.04.2026)

у справі за позовом Керівника Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області 
в інтересах держави в особі позивачів: Східного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області, Знам`янської міської ради

до відповідачів: 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Адас-Буд", 
2) Управління містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Знам`янської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним договору та стягнення 399 358,20 грн

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог
1. Керівник Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби, в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області (далі - Позивач-1), Знам`янської міської ради Кіровоградської області (далі - Позивач-2) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адас-Буд" (далі - Відповідач-1) та Управління містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Знам`янської міської ради (далі - Відповідач-2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Третя особа) про визнання недійсним договору та стягнення 399 358,20 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що було встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави у бюджетній сфері щодо визнання недійсним договору підряду №42 від 13.05.2019, укладеного між Відповідачем 2 (замовник) та Відповідачем 1 (підрядник) як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу останнього, та застосування наслідків недійсності правочину.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд Кіровоградської області рішенням від 12.02.2026, залишеним без змін Центральним апеляційним господарським судом у постанові від 09.04.2026 у cправі № 912/1503/24 у задоволенні позову відмовив.
4. Судові рішення, зокрема, мотивовані таким:
- матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що внаслідок укладення та виконання договору державі завдано шкоди, зокрема у вигляді переплати бюджетних коштів, неякісного виконання робіт чи неотримання очікуваного результату. Відсутність таких доказів виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та порушенням майнових інтересів держави;
- встановлене порушення конкурентного законодавства вже отримало належну правову оцінку у вигляді застосування санкцій Антимонопольним комітетом України, які були виконані та не оскаржені. Додаткове застосування конфіскаційних наслідків у межах цивільного (господарського) спору без належного обґрунтування суперечило б принципу пропорційності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та стислий виклад позиції інших учасників справи
5. 01 травня 2026 року Дніпропетровська обласна прокуратура (Скаржник), із використанням підсистеми "Електронний суд", звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.02.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі № 912/1503/24.
6. Підставою касаційного оскарження Скаржник вказав пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
7. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, Скаржник зазначив про необхідність відступити від висновку щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, яка фактично обмежує застосування цієї статті виключно випадками кримінального правопорушення або встановлення значної матеріальної шкоди.
8. Також Скаржник стверджує, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 15, 16, 203, 215, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України) та порушенням норм процесуального права (статей 13, 73, 76, 77, 78, 79, 86, 236 ГПК України), а також з неповним з`ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправомірної відмови у задоволенні позову Прокурора.
9. 26 червня 2026 року, в межах встановленого Верховним Судом строку, Відповідач-1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
10. 29 червня 2026 року до Суду від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
11. 30 червня 2026 року до Суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Адас-Буд" надійшли заперечення на клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
12. 25 березня 2019 року Відповідачем-2 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів із закупівлі робіт з поточного ремонту асфальтобетонного покриття по вулиці Героїв Чорнобиля в м. Знам`янка Кіровоградської області (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2019-03-25-001942-b).
13. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 400 000 гривень.
14. Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: Відповідачем-1 та ТОВ "Автобудекспрес", що підтверджується реєстром отриманих тендерних пропозицій.
15. Враховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилась тендерна пропозиція Відповідача-1, з ціною 399 359,12 грн, електронною системою закупівель вона розкрита першою, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій.
16. Розглянувши пропозицію вказаного учасника, тендерним комітетом встановлено, що остання відповідає вимогам тендерної документації та, як наслідок, переможцем вказаної закупівлі визначено саме Відповідача-1.
17. 23 квітня 2019 року рішення оформлено протоколом заcідання тендерного комітету. Цим же рішенням тендерного комітету вирішено укласти з указаним учасником договір на виконання робіт з поточного ремонту асфальтобетонного покриття по вул. Героїв Чорнобиля в м. Знам`янка, Кіровоградської області.
18. Електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.
19. 13 травня 2019 року за результатами проведених відкритих торгів між Відповідачем-2 (замовник) та Відповідачем-1 (підрядник) укладено договір підряду № 42 (далі - Договір), згідно з умовами якого підрядник зобов`язується виконати роботи з поточного ремонту асфальтобетонного покриття по вулиці Героїв Чорнобиля в м. Знам`янка Кіровоградської області, а замовник прийняти і оплатити їх.
20. Згідно з п. 3.1 Договору ціна останнього становить 399 359,12 гривень.
21. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що вартість робіт визначається відповідно до Правил визначення вартості будівництва ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013.
22. Відповідно до п. 3.4 Договору фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів міського бюджету.
23. Згідно з п. 4.1 - 4.4 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться в національній валюті України, шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку замовника на рахунок підрядника, при цьому замовник здійснює оплату протягом 10 банківських днів, на підставі акта прийняття виконаних робіт (ф. КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (ф. КБ-3), у разі якщо відповідні бюджетні кошти надійшли на рахунок замовника. Бюджетні зобов`язання за договором виникають у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань встановлених кошторисами, та з моменту реєстрації договору в органах Державної казначейської служби.
24. Оплата за Договором проводиться по мірі надходження бюджетних асигнувань виключно в межах відповідних фактичних надходжень з урахуванням помісячного розпису.
25. Строк виконання робіт: з 15.04.2019 по 01.06.2019 (п. 5.1 Договору).
26. Договір набрав чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019 (п. 10.1 Договору).
27. Відповідно до листа Знам`янського управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області № 02-22-06/453 від 02.04.2024, що надійшов на запит Кіровоградської обласної прокуратури №15/2-2259вих-24 15/2-2851-24 від 27.03.2024 вбачається, що джерелом фінансування робіт за Договором є кошти місцевого бюджету м. Знам`янка.
28. Платіжним дорученням № 19 від 14.06.2019 Відповідачем-2 переказано на користь Відповідача-1 399 358,20 грн, як оплату за Договором.
29. Вказане підтверджується також оприлюдненим в системі публічних закупівель "Рrоzоrrо" Відповідачем-2 звітом про виконання договору про закупівлю.
30. Відповідно до Положення про управління містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Знам`янської міської ради (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) управління утворено Позивачем-2 з метою надання відповідних послуг населенню міста у галузі побутового, цивільного захисту та охорони праці, тощо (п. 1.2. та 1.4. Положення).
31. Основними завданнями Управління, зокрема у сфері житлово-комунального господарства є: реалізація державної політики у сфері розвитку житлового та комунального господарства, експлуатації та ремонту житла, дорожнього і зеленого господарства, благоустрою території міста тощо (п.2.2. Положення).
32. Управління є підконтрольним та підзвітним у своїй діяльності Позивачу-2 (п. 1.6.).
33. Аналогічні вимоги передбачено й Положенням про управління містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Знам`янської міської ради у новій редакції, затвердженого рішенням Знам`янської міської ради № 1198 від 07.03.2023.
34. Фінансування діяльності управління здійснюється у встановленому порядку за рахунок місцевого та державного бюджету, а також інших джерел, не заборонених законодавством України.
35. Фінансування закупівлі UА-2019-03-25-001942-b здійснювалось за рахунок коштів комунальної власності.
36. При цьому, рішенням Адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 54/66-р/к від 09.11.2023 у справі № 03-ВДР/03-2020 визнано, що Відповідач-1 та ТОВ "Автобудекспрес" вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів тендеру (торгів) шляхом узгодження ними своїх дій під час підготовки та участі у закупівлі робіт за бюджетні кошти, проведеної Відповідачем-2 на закупівлі робіт за допомогою системи електронних закупівель "Рrоzоrrо", ідентифікатор в системі UА-2019-03-25-001942-b.
37. Рішення Комітету набрало законної сили, штраф у добровільному порядку Відповідачем-1 та ТОВ "Автобудекспрес" сплачено, рішення Комітету до суду не оскаржено.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
38. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.
39. Щодо клопотання Дніпропетровської обласної прокуратури про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд зазначає таке.
40. Клопотання Прокурора мотивовано тим, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025, всупереч положенням частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України уточнила, а не відступила від висновків, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України. У свою чергу, "уточнюючи" такі висновки та зазначаючи, що норма частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства та несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, об`єднана палата Верховного Суду обмежила поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку. Тобто, фактично виключила норми частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України із застосування у цивільних правовідносинах, оскільки такий висновок створює умови, за яких ця норма законодавства взагалі не буде застосовуватися.
41. Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
42. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
43. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
44. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
45. Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень, адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
46. Разом з тим Суд зазначає, що наведені Прокурором обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція прокурора не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема, обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.
47. Суд зазначає, що правова позиція щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у відповідних правовідносинах вже сформована об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
48. Суд також враховує, що у значній кількість справ відбувалось зупинення проваджень до ухвалення зазначеної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду. Таке зупинення було обумовлене необхідністю очікування правової позиції об`єднаної палати й мало на меті забезпечення послідовності та передбачуваності судової практики. Натомість відсутність остаточних рішень у цих справах станом на тепер не є доказом існування правової невизначеності чи різного підходу судів до вирішення аналогічних правових питань. Більше того, передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за відсутності об`єктивних підстав призвела б до повторного зупинення проваджень у низці аналогічних справ, що суперечить завданню господарського судочинства щодо своєчасного, ефективного та справедливого розгляду спорів і принципу правової визначеності.
49. Крім того, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 08.04.2026 справу № 910/20111/23 повернула відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08.04.2026 зауважила про те, що доводи про відсутність стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами не знайшли свого підтвердження, про що свідчить узгоджений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції після ухвалення об`єднаною палатою постанови у справі № 922/3456/23.
50. Враховуючи викладене клопотання Прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично спрямоване на перегляд правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи та не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, у ньому не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.
51. Отже, заявлене клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
52. З огляду на викладене, відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
53. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
54. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.
55. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
56. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
57. Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
58. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
59. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
60. Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі №260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45).
61. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
62. У касаційній скарзі Cкаржник зазначає про необхідність відступу від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
63. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 сформулювала висновок щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, зазначивши, що ця норма може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
64. Скаржник у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, а саме, не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення, зміна суспільного контексту). Аргументи Скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, викладеної у вказаній постанові.
65. При цьому, узгоджений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції після ухвалення об`єднаною палатою вказаної вище постанови свідчить про стабільність правозастосування та єдність судової практики у спорах з подібними правовідносинами.
66. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 16.03.2021 у справі №910/15424/19, від 12.05.2026 у справі №922/3045/24.
67. З огляду на викладене, Суд не вбачає підстав для відступу від вказаної правової позиції об`єднаної палати за наведених Скаржником підстав.
68. Отже, зважаючи на викладене, Суд визнає недоведеною наведену Скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
69. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
70. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
71. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
Судові витрати
72. Понесені Скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на нього, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 300, 302, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання Дніпропетровської обласної прокуратури про передачу справи № 912/1503/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.02.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі № 912/1503/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді С. Бакуліна

О. Баранець