П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/7744/26	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року, прийняте у складі суду судді Стефанова С.О. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому позивач просила суд:
- визнати протиправною відмову оформленою листом від 21.01.2026 №1175-13765/K-05/8-2100/26 Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області у поновленні, нарахуванні та виплаті пенсії по втраті годувальника за період з квітня 2022 по листопад 2022 року включно;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити, нарахувати ОСОБА_1 , та здійснити виплату пенсії по втраті годувальника за період з квітня 2022 по листопад 2022 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, оформлену листом від 21.01.2026 №1175-13765/K-05/8-2100/26, у поновленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника за період з 01 квітня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити нарахування та здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника за період з 01 квітня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно, без обмеження будь-яким строком, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено наявні в матеріалах справи докази, що призвело до помилкового висновку суду, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що вимога щодо виплати пенсії по втраті годувальника за період з квітня 2022 по листопад 2022 рік є безпідставною, оскільки з моменту виникнення спірного питання минуло три роки, що врегульовано не лише ст. 55 Закону № 2262, а й положеннями ст. 257 ЦК України. Апелянт вказує, що м. Херсон деокуповано в листопаді 2022 року, а Головне управління відновило свою діяльність у грудні 2022 року. На думку апелянта, позивач, усвідомлюючи наявність у неї права та реальної можливості у розумний строк (протягом трьох років з дня припинення) звернутись з відповідною заявою через вебпортал до органів Пенсійного фонду України, таким правом не скористалась.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області та отримує пенсію по втраті годувальника, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ.
Згідно з даними витягу зі списків громадян України, які повернулися на територію України від 17 листопада 2025 року, ОСОБА_1 прибула в Україну, скориставшись гуманітарним коридором через пункт пропуску «Мокрани» (РБ) - «Доманове» (Україна).(а.с.6).
Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 грудня 2025 року №6523-5003901551, позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу з 04.12.2025 року. Її фактичне місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.5).
23 грудня 2025 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з проханням, поновити та нарахувати виплату пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ.
Листом від 21 січня 2026 року відповідачем повідомлено позивачці про поновлення виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника та підтверджено нарахування заборгованості за період з 04.12.2022 року по 31.12.2025 року у загальній сумі 254 142,35 грн, з яких частина (76 845,12 грн) вже виплачена у грудні 2025 року, а залишок у розмірі 177 297,23 грн буде виплачуватися поступово щомісячними рівними частинами разом із поточною пенсією, відповідно до обмежень статті 55 Закону №2262-XII.(а.с.7).
Не погоджуючись із застосуванням відповідачем строків нарахуванні та виплаті пенсії по втраті годувальника за період з квітня 2022 по листопад 2022 року включно, позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виплата пенсії була припинена з незалежних від пенсіонера причин (обставин непереборної сили), обмеження щодо поступової виплати, передбачені частиною 1 статті 55 Закону №2262-XII, до цих правовідносин не застосовуються.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з абзацом 1 преамбули Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі Закон №2262-ХІІ) цим Законом визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Абзацом 3 преамбули Закону №2262-ХІІ встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Згідно з чч.1, 3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до ст.3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.,Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
З 22.11.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Керуючись ст. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Частини 1 та 2 ст. 4 Закону № 1706-VII встановлюють, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
За приписами ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Як не заперечується учасниками справи, згідно з даними витягу від 17 листопада 2025 року, позивачка прибула в Україну, скориставшись гуманітарним коридором через пункт пропуску «Мокрани» (РБ) - «Доманове» (Україна) та відповідно до довідки від 04 грудня 2025 року №6523-5003901551 взято на облік як внутрішньо переміщену особу, зазначене фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.5).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
За приписами ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно ст. 5 Закону № 1058-IV він регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
На виконання ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Підстави для припинення виплати пенсії визначені у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
За приписами ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Як підтверджено матеріалами справи, листом від 21 січня 2026 року №1175-13765/K-05/8-2100/26 Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повідомило позивачку про поновлення виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника та підтвердило нарахування заборгованості за період з 04.12.2022 по 31.12.2025 у загальній сумі 254 142,35 грн. При цьому відповідач зазначив, що частина коштів (76 845,12 грн) була виплачена у грудні 2025 року, а залишок у розмірі 177 297,23 грн буде виплачуватися поступово щомісячними рівними частинами, посилаючись на обмеження, встановлені ст. 55 Закону №2262-XII.
Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені обставини справи, зокрема підтверджений факт перебування позивачки на тимчасово окупованій території у м. Олешки та відсутність її вини у неотриманні пенсійних виплат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою ефективного захисту порушених прав належним та достатнім способом є визнання протиправною відмову відповідача у поновленні, нарахуванні та виплаті пенсії за період з квітня 2022 року по листопад 2022 року включно. 
Доводи апелянта, що позивач, усвідомлюючи наявність у неї права та реальної можливості у розумний строк (протягом трьох років з дня припинення) звернутись з відповідною заявою через вебпортал до органів Пенсійного фонду України, таким правом не скористалась, колегія суддів оцінює критично, з огляду на факт окупації міста Олешки по теперішній час, вік позивача, а також її звернення із заявою про поновлення виплати пенсії у січний строк після повернення з тимчасово окупованих територій.
В свою чергу, трирічний строк, передбачений ст. 257 ЦК України, на який посилається апелянт, є строком позовної давності та у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає.
Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника за період з квітня 2022 року по листопад 2022 року включно саме на підставі частини 2 статті 55 Закону №2262-XII, що передбачає виплату за весь минулий час без обмеження будь-яким строком, з урахуванням раніше виплачених сум.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька