ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/157/26 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Плеханова З.Б.
при секретарі Ковач Н.М.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 - не з`явився
представник позивача - адвокат Корень В.Т.
відповідача: НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) - представник Курило Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ

14 січня 2026 року ОСОБА_2 , який представляє позивача Мірошніченко Іллю Юрійовича ( ордер Серія АО №1213428) звернувся через систему Електронний суд до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ), в якому просить:

- Визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_3 від 31 грудня 2025 року, про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 (через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород»).

Позовні вимоги обгрунтовує наступним. 31 грудня 2025 року позивач прибув у міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород» з метою перетину та виїзду з України, в якості супроводжуючої особи своєї дружини ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю І групи.
З цією метою заступнику начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшому лейтенанту ОСОБА_5 для проходження прикордонного контролю пред`явлено оригінали документів, які підтверджують право перетину державного кордону України, виїзду з України.
За наслідками перевірки наданих документів як правової підстави перетину державного кордону України та виїзду з України відповідач протиправно відмовив позивачу у виїзді з України, про що відповідачем було ухвалено рішення від 31 грудня 2025 року про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України ОСОБА_1 .
Підставою слугувала відсутність підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правила перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, так як вищезазначений громадянин порушив вимоги абзацу 13 п.2.1 Правил, тобто порушення умов супроводу.
Водночас, позивач наголошує, що наявність у відповідача інформації про те, що ОСОБА_1 , який супроводжував ОСОБА_4 (особу із інвалідністю І групи) повернувся пізніше ніж дружина, яку він супроводжував, не може слугувати правовою підставою для відмови позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те законних підстав, визначених абзацом 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України.
Позивач зазначає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у перетині державного кордону, послався на «порушення умов супроводу», що не передбачено ні правилами, ні законом. З огляду на наведене, в оскаржуваному рішенні не зазначено жодної правової підстави для прийняття відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачем, а така підстава як «у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правила перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, так як громадянин порушив вимоги абзацу 13 п.2.1 Правил, тобто порушення умов супроводу» не ґрунтується на положеннях закону. позивач вважає, що вищевказані дії заступника начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_3 та прийняте рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є протиправними та такими що порушують права позивача, а отже рішення про відмову в перетинанні державного кордону України підлягає скасуванню.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Відповідачем – НОМЕР_1 прикордонним загоном (військова частина НОМЕР_2 ) до суду подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що в ході проведення перевірочних заходів встановлено, що близько 00:05 31.12.2025 року на виїзд з України прибув громадянин України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на паспортний контроль пред`явив: паспорт громадянина України для виїзду закордон серії НОМЕР_4 від 15.02.2024 року, та пакет документів щодо супроводу особи з інвалідністю (дружини), а саме: свідоцтво про шлюб; електронний військово обліковий документ «Резерв +»; посвідчення особи з інвалідністю (яке належить його дружині ОСОБА_4 ). 
В ході перевірки документів встановлено, що вищезазначений громадянин перетинав Державний кордон України 13.01.2025 року як особа яка здійснює супровід дружини з інвалідністю у супроводі з дружиною, поряд з тим дружина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 повернулась в Україну того ж дня 13.01.2025 року без чоловіка який здійснював її супровід. 
Разом з цим, відповідно до абзацу 13 п.2-1 ПКМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону України громадянами України» громадяни України чоловічої статті віком від 23 до 60, зазначені в абзацах третьому-сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, зобов`язані повернутись в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували. 
Таким чином, позовні вимоги позивача, щодо протиправності та скасування рішень про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України від 31.12.2025, є помилковими та безпідставними, оскільки службові особи НОМЕР_1 прикордонного загону діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
Враховуючи вищевикладене просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року було вирішено перейти з розгляду адміністративної справи №260/157/26 в порядку спрощеного позовного провадження без (виклику) повідомлення сторін до розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_3 ) надати суду в термін 7 днів з дня отримання даної ухвали докази які б підтверджували факт того, що дружина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 повернулась в Україну - 13.01.2025 року, без чоловіка - ОСОБА_1 , який здійснював її супровід; докази притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення норм абзацу 13 п.2-1 ПКМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону України громадянами України».

30 березня 2026 року на виконання вимог суду відповідачем подано витребовувані докази.

Розгляд справи призначено на 27 квітня 2026 року об 11:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги викладені й позові та просив суд задоволити їх у повному обсязі.
Представник відповідача – НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Обставини встановлені судом

31 грудня 2025 року ОСОБА_1 прибув у міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород» з метою перетину та виїзду з України, в якості супроводжуючої особи своєї дружини ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю І групи. 
Для здійснення прикордонного контролю позивач надав посадовій особі Державної прикордонної служби України такі документи:
- паспорт громадянина України для виїзду закордон серії НОМЕР_4 від 15.02.2024 року;
- свідоцтво про шлюб; 
- електронний військово обліковий документ «Резерв +»; 
-посвідчення особи з інвалідністю (яке належить його дружині ОСОБА_4 ).

За результатом проходження паспортного контролю 31.12.2025 року, заступником начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_6 , прийнято Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 31.12.2025 року та відмовлено ОСОБА_1 у виїзді з України, з причини: 

« Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 р.», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадянину України ОСОБА_7 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правила перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, так як вищезазначений громадянин порушив вимоги абзацу 13 п.2.1 Правил, тобто порушення умов супроводу.».

Судом також досліджено лиси Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30.03.2026 №04.4.2/23278-26-Вих., в якому надано витяг з наявною у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 01.01.2025 по 31.12.2025, з якої вбачається, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виїхали з України на автобусі 351 Київ-Кишінів через пункт пропуску « М.-Подільський» - 13.01.2025 року: 
ОСОБА_1 - 13.01.2025 о 00:29 год.;
ОСОБА_4 - 13.01.2025 о 00:31 год.

13.01.2025 о 15:35 год. ОСОБА_4 через пункт пропуску « Маяки Удобне» повернулася на територію України на автомобілі GXP888

Натомість ОСОБА_1 здійснив в`їзд на територію України на автобусі 352 Кишинів- Київ через пункт пропуску «М.-Подільський» - 18.01.2025 о 04:34 год 

Мотиви та норми права застосовані судом

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Конституційні права і свободи людини і громадянина згідно із статтею 64 Конституції України не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05 листопада 2009 року № 1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі - Закон № 1710, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частинами першою, другою статті 2 Закону № 1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Частиною першою статті 14 Закону № 1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина друга статті 14 Закону № 1710).
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 1 Закону № 3857 громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Приписами статті 2 Закону № 3857 передбачено, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).
У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Частиною першою статті 6 Закону № 3857 встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:
Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Суд відзначає, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, передбачені частиною першою статті 6 Закону № 3857, функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України, одним із яких є правовий режим воєнного стану.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, а також гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 02 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону № 389).
Відповідно до статті 2 Закону № 389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
В указі Президента України про введення воєнного стану згідно зі статтею 6 Закону № 389, серед іншого, зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (пункт 5 частини першої цієї статті).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі Указ № 64/2022) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжена.
Пунктом 2 Указу № 64/2022 постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 цього Указу встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, Президент України на виконання пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України видав указ, який фактично запровадив особливий правовий режим воєнного стану.
Своєю чергою, указаний правовий режим на підставі Закону №389 є правовою основою запровадження певних обмежень для конституційних прав і свобод громадян з встановленням чітких критеріїв запровадження таких обмежень у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389 в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Тобто повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів, делеговане саме статтею 8 Закону № 389.
Правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначені приписами статті 20 Закону № 389.
Відповідно до статті 20 Закону № 389 правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.
У процесі трудової діяльності осіб, щодо яких запроваджена трудова повинність, забезпечується дотримання таких стандартів, як мінімальна заробітна плата, мінімальний термін відпустки та час відпочинку між змінами, максимальний робочий час, врахування стану здоров`я особи тощо. На час залучення працюючої особи до виконання трудової повинності поза місцем її роботи за трудовим договором за нею після закінчення виконання таких робіт зберігається відповідне робоче місце (посада).
У період дії воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.
Вчинення консульських дій у закордонних дипломатичних установах України в умовах воєнного стану за заявами громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які не оновили персональні дані у строки, визначені цим Законом, здійснюється за умови одночасного їх оновлення.
Дійсність військово-облікових документів перевіряється консульською посадовою особою закордонної дипломатичної установи України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Положення абзацу першого цієї частини не застосовується у разі: оформлення посвідчення особи на повернення в Україну; вчинення консульських дій щодо дітей громадянина України, другий з батьків яких є іноземцем або особою без громадянства; вчинення дій за заявами громадян України, які перебувають під арештом, затримані чи позбавлені волі за кордоном.
В умовах воєнного стану оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон розміщеним за межами України відокремленим підрозділом (філією, представництвом) державного підприємства, що належить до сфери управління Державної міграційної служби України, громадянам України чоловічої статі віком від 18 до 60 років здійснюється за умови наявності у вказаних осіб військово-облікових документів.
Дійсність військово-облікових документів перевіряється працівником відокремленого підрозділу (філії, представництва) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тобто наведені приписи статті 20 Закону №389 дозволяють дійти висновків про те, що в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану цим Законом визначено правовий статус громадян, обмеження їх прав та гарантій їх здійснення. Такі обмеження прав, своєю чергою, характеризуються законністю мети, легітимністю підстав таких обмежень, обсягом прав, які підпадають під такі обмеження, межі, визначені тимчасовим періодом дії особливого режиму воєнного стану.
Вказане цілком узгоджується з приписами статті 64 Конституції України, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону №389.
Пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1455, який виданий відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389, встановлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Частиною другою статті 3 Закону №3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.
За змістом пункту 2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Отже, законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону, крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджувальні документи.
Відповідно до абзаців четвертого, тринадцятого пункту 2-1 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
Громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Отже, правом на перетин державного кордону в умовах воєнного стану наділені особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Водночас такі особи зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Суд встановив, що 31 грудня 2025 року позивач, супроводжував свою дружину, ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю І групи. Під час спроби перетину державного кордону України в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород» він отримав рішення від 31.12.2025 року яке винесене заступником начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_6 про відмову в перетинанні державного кордону.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 7 Закону №1710 у ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Отже, за змістом наведеної норми уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України у ході перевірки документів під час здійснення прикордонного контролю осіб наділені правом пошуку необхідної інформації у відповідних базах даних Державної прикордонної служби України.

У спірній ситуації під час здійснення прикордонного контролю позивача 31.12.2025 року, відповідачем встановлено, що згідно з інформацією, яка міститься у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», 31.12.2025 року позивач та ОСОБА_4 перетинали державний кордон України на виїзд. ОСОБА_4 в цей же день 31.12.2025 року повернулася без супроводження, натомість позивач повернувся на територію України 18.01.2025 року та без особи, яку супроводжував на виїзд.

Суд звертає увагу, що в даному випадку саме особа з інвалідністю повинна мати причини та підстави виїзду за кордон, тобто підтвердження необхідності лікування за кордоном, запрошення з медичного закладу, а особа , яка супроводжує повинна їй допомогти фізично доїхати до медичного закладу, або іншого місця призначення , зазначеного у відповідному підтверджуючому документі. Тобто особа , яка супроводжує зобовязана супроводжувати особу з інвалідністю протягом всього часу перетину кордону як за межі України так і при поверненні.

Тобто підставою для обмеження виїзду позивача за межі України був супровід дружини з інвалідністю, яка за обставин, встановлених посадовою особою прикордонної служби вже поверталася з-за кордону без особи, яка її супроводжувала.
Отже, у розглядуваних правовідносинах відповідач дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушення пункту 2-1 Правил № 57, у зв`язку з чим спірним рішенням підставно відмовив позивачу в перетинанні державного кордону України.
Спірне рішення відповідача від 31 грудня 2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину ОСОБА_1 відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457.
У рішенні вказано персональні дані позивача, його паспортний документ. Також зазначено підстави його ухвалення (як нормативні, такі і фактичні), а саме: позивач порушив умови порядку супроводу.
Отже, відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив конкретні нормативні та фактичні підстави для обмеження позивача у виїзді за кордон.
Крім того, суд підкреслює, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому у разі пред`явлення позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, спірне рішення у жодний спосіб не створить перешкод для перетину позивачем державного кордону України за наявності на те законних підстав.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин та наведених вище норм права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд доходить висновку про те, що рішення від 31.12.2025 року яке винесене заступником начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_6 про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України громадянину України, відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 КАС України, а тому підстави для визнання їх протиправним та скасування відсутні.
Суд також зазначає, що решта доводів позовної заяви не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, доводи позивача, викладені в адміністративному позові, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.
Згідно приписів статті 139 КАС України у випадку прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 9, 14, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, - 

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного текст у судового рішення.

Суддя	З.Б.Плеханова	

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 травня 2026 року