Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків  

08.05.2026 р. справа №520/9193/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участю секретаря судового засідання - Карапетян М.О., представника позивача - Сайтарли А.П., представника відповідача - не прибув, представника третьої особи - Невечерова Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст.287 КАС України адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) 	
до    	Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації, Відділ, ВДВС), третя особа - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк"	
про	визнання протиправними та скасування постанов,	

встановив: 

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13685,08 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесену 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.; 2) визнання протиправною та скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 69,00 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесену 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що виконавче провадження №53238051 було завершене ще 26.12.2017 шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, при цьому жодних коштів у його межах стягнуто не було, а всі зобов`язання перед банком були виконані добровільно поза межами виконавчого провадження, що підтверджується відповідною довідкою. Водночас державним виконавцем у встановлений законом момент не було винесено окремих постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а отже відсутні правові підстави для нарахування таких платежів у подальшому. Винесення ж у 2026 році постанов про стягнення виконавчого збору та витрат, одночасно зі скасуванням постанови про повернення виконавчого документа, є незаконним, оскільки здійснено після фактичного завершення виконавчого провадження, поза межами строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та без наявності передбачених законом підстав.
Відповідач з поданим позовом не погодився, зазначивши у відзиві на позов, що виконавче провадження №53238051 було відкрито на підставі належного виконавчого документа, при цьому під час подальшої перевірки встановлено, що державним виконавцем раніше не було винесено окремих постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що є порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим начальником відділу на підставі ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" скасовано постанову про повернення виконавчого документа та зобов`язано привести провадження у відповідність до закону. Після цього, у відновленому виконавчому провадженні державним виконавцем правомірно винесено постанови про стягнення виконавчого збору у сумі 13685,08 грн та мінімальних витрат у сумі 69,00 грн відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а тому підстав для їх скасування або для зняття арешту без виконання цих обов`язків не вбачається.
05.05.2026р. до суду від представника заявника надійшов процесуальний документ у вигляді відповіді на відзив, який не підлягає оцінці судом у межах даної справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
Третя особа, ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що зазначає, що всі зобов`язання ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором № 68/08/-Р-Г від 23.06.2008 були виконані позивачем у повному обсязі.
Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.04.2016 р. у справі №644/1299/15-ц позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» було задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008р., загальна сума якої станом на 16.03.2015р. становить 136 850,86грн., та складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65грн.; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26грн.; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн.; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1 556,10 грн.; звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Харківської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК», як солідарного боржника з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №68/08-Р від 23 червня 2008р. станом на 16.03.2015р. в сумі 136 850,86 грн. та складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65грн.; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26грн.; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн.; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1556,10 грн., з врахуванням коштів отриманих при зверненні стягнення на предмет іпотеки.
За виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Харківської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором №68/08-Р від 23 червня 2008р. в сумі 136 850,86 грн. державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області 13.01.2017р. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №53238051.
Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 01.02.2017р. прийнято постанову про арешт майна боржника ВП №53238051.
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2017р. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №53238051 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, передбачений статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», був визначений до 26.12.2020, проте доказів повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання матеріали справи не містять.
За викладеними у позові твердженнями, усі фінансові зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» ОСОБА_1 виконані у повному обсязі поза межами виконавчого провадження №53238051, що підтверджується довідкою банку від 02.02.2026 №5-270/20/603/2026.
Ці обставини у судовому засіданні 07.05.2026р. визнані представником третьої особи у порядку ч.1 ст. 78 КАС України.
24.02.2026р. з метою зняття арешту на майно та виключення відповідних відомостей з Єдиного реєстру боржників, ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою від 24.02.2026р. до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі за текстом - Заява №1).
Заява №1 містила вимоги заявника про: 1) винесення постанови про зняття арешту з майна боржника, накладеного у межах виконавчого провадження №53238051; 2) виключення відомостей про заявника з Єдиного реєстру боржників; 3) надіслання постанови про зняття арешту з майна боржника низці зацікавлених сіб; 4) вчинення дій з приводу припинення реєстрації обтяження майна боржника.
Листом №31175 від 05.03.2026 р. про результати розгляду заяви відповідач повідомив, що згідно проведеної перевірки відомостей АСВП (автоматизована система виконавчого провадження) встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП№53238051 відкрите на виконання виконавчого листа Апеляційного суду Харківської області №2/644/498/16 від 26.08.2016 року про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 136850,86 грн. 13.01.2017 року державним виконавцем керуючись ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051, в якій зокрема зазначено про необхідність боржнику сплатити суму виконавчого збору у розмірі 13.685,08 гри. та розпочато примусове виконання. У ході примусового виконання майна та грошових коштів на яке можливо звернути стягнення виявлено не було. 26.12.2017 року вказане виконавче провадження було завершено на підставі ч. 1 , п.2, ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Так як сума виконавчого збору боржником не погашена наразі відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей щодо боржника з Єдиного реєстру боржників.
01.04.2026р. заявник подав до відділу звернення з приводу незгоди із тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження містила припис про справляння виконавчого збору (далі за текстом - Заява №2).
Із посиланням на неконкретизовану заяву позивача Начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.04.2026 було винесено постанову про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051, якою визнані дії державного виконавця Ковтуна А.А. за ВП №53238051 такими, що суперечать вимогам закону і здійснені з порушеннями вимог статей 27, 74 Закону №1404-VІІІ та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а також зобов`язано головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції Бакшеєва С.М. привести виконавче провадження у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження», винести постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження.
Крім цього, за результатами перевірки начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції 07.04.2026 було винесено постанову про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017.
Головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції Бакшеєвим С.М. 07.04.2026р. з посиланнями на ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051 від 13.01.2017, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13.685,08 грн. 
Також Головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції Бакшеєвим С.М. 07.04.2026р. з посиланнями на ст.42 Закону №1404-VІІІ та пункт 2 розділу VI Інструкції №512/5, винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №53238051 в сумі 69,00 грн.
На повторне звернення представника заявника, листом від 10.04.2026р. №47323 відповідач повідомив, що 07.04.2026 згідно заяви представника боржника начальником відділу було проведено перевірку у ході якої встановлено, що державним виконавцем Ковтуном А.А. не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, чим порушено вимоги ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Також відповідно до розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Всупереч даній вимозі постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесена не була, чим порушено вимоги вказаної інструкції. За результатами перевірки начальником відділу винесено відповідні процесуальні документи, а саме на підставі ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувану від 26.02.2017 року та зобов`язано державного виконавця, якому передане вказане виконавче провадження привести його у відповідність до норм чинного законодавства, та винести постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На підставі викладеного державним виконавцем 07.04.2026 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69,00 грн. Так як сума виконавчого збору та витрат виконавчого провадження боржником не погашена наразі відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей щодо боржника з Єдиного реєстру боржників.
Стверджуючи про протиправність оскаржених рішень суб"єкта владних повноважень у формі постанови про стягнення виконавчого збору від 07.04.2026р. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 07.04.2026р., заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Судом з`ясовано, що виконавче провадження №53238051 було відрито на підставі виконавчого листа №2/644/498/16, виданого за рішенням Апеляційного суду Харківської області, яке набрало законної сили 28.04.2016р.
Станом на указану календарну дату діяли положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-ХIV (далі за текстом - Закон України від 21.04.1999р. №606-ХIV), згідно з ч.1 ст.28 якого виконавчий збір стягувався у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 цього ж закону для самостійного його виконання.
Отже, обов`язковою кваліфікуючою умовою для винесення рішення про стягнення виконавчого збору законодавцем була визначена обставина отримання боржником виконавчого документа і незабезпечення його виконання без поважних причин у визначений державним виконавцем строк.
Окремо суд зважає, що ч.7 ст.28 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV містила спеціальне правило, у силу якого виконавчий збір підлягав стягненню у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст.49 цього ж закону.
Суд вважає, що слід розмежовувати процедуру закінчення виконавчого провадження у порядку ст.49 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.47 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV, адже ці процедури є абсолютно різними як за підставами, так і за наслідками.
05.10.2016р. набрав чинності Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII), п.7 розділу ХІІІ якого було визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За визначенням ч.1 ст.27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
У положеннях Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII збереглося відмежування процедури закінчення виконавчого провадження у порядку ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII.
Таким чином, у даному конкретному випадку має місце ситуація, коли згідно з діючим законом залишились існувати дві окремі процедури припинення виконавчого провадження, а саме: тимчасового за ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII (повернення виконавчого документа) та остаточного за ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII (закінчення виконавчого провадження), проте чітко визначене законом правило неможливості стягнення виконавчого збору поза межами процедури закінчення виконавчого провадження втратило чинність.
Поза увагою суду не можуть бути залишені і подальші зміни норм ст.27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII, позаяк відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.27 названого закону (у редакції 28.08.2018р.), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 ч.5 ст.5 ст.27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: - за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; - у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; - якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; - за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; - у разі виконання рішення приватним виконавцем; - за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами ч.5 ст.37 Закону України №1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною 3 ст.40 Закону України №1404-VІІІ визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч.4 ст.42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких ч.1 ст.42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Звідси слідує, що відповідно до ст.27 Закону України №1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р. підставою (умовою) для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було визначено - здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору підлягав обчисленню як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Проте, Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII (набрав чинності - 28.08.2018р.) були внесені зміни до ст.27 Закону України № 1404-VІІІ, унаслідок яких база обчислення розміру виконавчого збору була визначена законодавцем як - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відтак, положення ст.27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р., містили менший обсяг відповідальності боржника у виконавчому провадженні порівняно із нормами ст.27 Закону №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, оскільки передбачали обчислення виконавчого збору як 10 % від фактично стягнутої суми, а не 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню.
Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.
Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли ураховуючи дату початку виконавчого провадження (13.01.2017р.) стягнення органом публічної адміністрації виконавчого збору за новими правилами (а саме: приписами ст.27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, за якими відбулась істотна зміна бази та умов обчислення виконавчого збору) слід визнати надмірним тягарем для приватної особи у розумінні ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Окрім того, саме у спірних правовідносинах необхідною передумовою для стягнення виконавчого збору є досягнення позитивного результату виконавчого провадження (реальне виконання виконавчого документу) саме завдяки організаційно-правовим заходам державного виконавця, що є кваліфікуючою умовою обтяження суб”єкта права – боржника за виконавчим провадження цим публічним платежем до набрання чинності Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII (набрав чинності - 28.08.2018р.).
Таке тлумачення повністю корелюється із правовими висновками постанови Верховного Суду від 24.12.2021р. у справі №420/2218/21, де указано, що: 1) з аналізу норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції до 28.08.2018р.) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми; 2) положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р., містили менший обсяг відповідальності боржника у виконавчому провадженні порівняно із нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, оскільки передбачали обчислення виконавчого збору як 10 % від фактично стягнутої суми, а 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню; 3) відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.08.2020р. (справа №1340/5053/18), від 28.10.2020р. (справа № 400/878/20), від 28.01.2021р. (справа №420/769/19), від 20.05.2021р. (справа №640/32814/20), від 22.01.2021р. (справа №400/4023/19), від 28.04.2021р. (справа № 520/11908/18).
Приєднаними до справи копіями документів безумовно та беззастережно засвідчено, що у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації не забезпечив реального виконання виконавчого документа саме завдяки реалізації власної управлінської компетенції, оскільки постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 26.12.2017 ВП№53238051 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, та майнове зобов`язання боржником було виконано самостійно. 
Отже, з урахуванням наведеного нормативного регулювання та встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що правовий режим справляння виконавчого збору має визначатися виключно тими нормами законодавства, які були чинними на момент відкриття виконавчого провадження та виникнення відповідних правовідносин. 
Саме на цій стадії під час відкриття виконавчого провадження у боржника може виникнути публічно-правовий обов`язок з приводу сплати виконавчого збору на підставі відповідного рішення суб"єкта владних повноважень, який є чітко визначеним за своїми умовами, підставами та розміром. 
Такий обов`язок повинен відповідати принципу юридичної визначеності, що є складовою принципу верховенства права, та передбачає стабільність правового регулювання, передбачуваність правових наслідків і недопустимість їх довільної зміни державою. 
Тож, у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації не забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України, адже застосував правила обчислення та справляння виконавчого збору за приписами ст.27 Закону України №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII до виконавчого провадження, котре було порушено до календарної дати набрання чинності Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII.
Окремо суд зауважує, що у розумінні ст.8 Конституції України та ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року майновий (фінансовий) публічний обов"язок учасника суспільних відносин перед державою (органом публічної адміністрації) за загальним правилом (окрім виключних екстраординарних випадків) не може існувати нескінчено у часі, позаяк це суперечить і юридичному інституту "давності" як спеціальній підставі звільнення від конкретної міри юридичної відповідальності, і правилу юридичної визначеності як невід"ємного складового елемента верховенства права.
У межах спірних правовідносин, державним органом станом на 26.12.2017р. не було реалізовано владного управлінського повноваження з приводу стягнення виконавчого збору.
Натомість, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень фактично здійснив спробу формування та реалізації обов`язку зі сплати виконавчого збору через значний проміжок часу - майже через дев`ять років після відкриття та фактичного завершення виконавчого провадження, що саме по собі суперечить принципу правової визначеності.
Тож, у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень вдався до виправлення помилки минулих часів з приводу справляння виконавчого збору по минуванню проміжку часу у дев`ять років після відкриття та фактичного завершення виконавчого провадження, що не передбачено ч.2 ст.19 Конституції України та з наведених вище міркувань суду суперечить ст.8 Конституції України та ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Розглядаючи справу, суд зауважує, що оскаржені рішення суб"єкта владних повноважень фактично ґрунтуються на постанові начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051.
Означена постанова умотивована посиланням на ст.74 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження".
Згідно з ч.3 ст.74 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що Заява №1 та Заява №2 не містили жодних вимог з приводу оскарження рішення (дій, бездіяльності) державного виконавця відносно справляння виконавчого збору та відносно справляння витрат виконавчого провадження.
Тому ці заяви не могли бути правомірно використані для винесення постанови начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051 в частині дій державного виконавця з приводу справляння виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження.
Тож, у дійсності постанова начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051 в частині перевірки правильності справляння виконавчого збору та витрат виконавчого провадження була прийнята за власною ініціативою начальника Відділу, що суперечить ч.2 ст.19 Конституції України.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2026р. по справі №127/6664/14ц.
Відтак, оскаржена заявником постанова від 07.04.2026р. по ВП №53238051 про стягнення виконавчого збору в сумі - 13.685,08 грн. та постанова від 07.04.2026р. по ВП №53238051 про стягнення у сумі 69,00 грн. процедурно ґрунтуються на свавільному акті державного органу - постанові начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051, а тому підлягають скасуванню як протиправні.
Вирішуючи спір за епізодом вимоги заявника про скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-ХIV кошти виконавчого провадження складаються з: 1) коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 28 цього Закону; 2) авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 3) стягнутих з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; 4) інших надходжень, що не суперечать законодавству. 
Витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. 
Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
До витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби. 
Постанова про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч.2 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Згідно з ч.3 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На подальший розвиток положень ч.3 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" Міністерством юстиції України було видано наказ від 02.04.2012р. № 489/20802 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802).
Відповідно до п.2 Розділу VI Інструкції №№512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Так, мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Суд зазначає, що принцип правової (юридичної) визначеності - один з елементів належної судової процедури в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Процедура виконання судового рішення та виконавче провадження як самостійна стадія судового процесу мають бути використані у спосіб, сумісний із п. 1 ст. 6 вказаної Конвенції.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, а також у випадку повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження - у разі необхідності примусового стягнення відповідних витрат. 
Таким чином, саме на цій стадії у боржника виникає потенційний публічно-правовий обов`язок щодо відшкодування витрат виконавчого провадження, який має бути чітко визначеним за своїми умовами виникнення, правовими підставами та розміром. Такий обов`язок, як елемент публічно-правового регулювання, повинен відповідати принципу юридичної визначеності як складовій верховенства права, що передбачає стабільність правового регулювання, передбачуваність правових наслідків та недопустимість довільної зміни державою вже сформованих правових ситуацій. 
Сплив дев`ятирічного строку з моменту завершення виконавчого провадження виключає можливість для держави шляхом повторного прийняття процесуальних рішень виправляти помилки, допущені державним виконавцем, оскільки це порушує принцип правової визначеності, закріплений у ст.8 Конституції України як складовій верховенства права, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує захист майнових прав особи від свавільного та не прогнозованого втручання держави.
Стосовно посилань представника заявника про необхідність винесення постанови про відновлення виконавчого провадження суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.41 Закону №1404-VІІІ у разі визнання судом постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною чи скасування постанови у встановленому законом порядку, а також у разі надходження рішення про скасування заходів забезпечення позову, заяви стягувача про відновлення виконавчого провадження за рішенням про встановлення побачення з дитиною виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня після одержання виконавцем відповідного рішення.
Отже, наведена норма регулює як спеціальний випадок відновлення виконавчого провадження, який пов`язаний саме із судовим контролем за законністю рішень державного виконавця, так і випадок скасування постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа стягувачу у поза судовому порядку.
В обох з окреслених вище випадків у суб"єкта владних повноважень в особі виконавця наявний обов"язок вчинення управлінської дії з приводу відновлення виконавчого провадження.
Наведене обумовлено тим, що за змістом ч.1 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Тож, за загальним правилом (за виключенням екстраординарного випадку виправлення помилок (дефектів, вад, недоліків) минулих управлінських рішень суб"єкта владних повноважень - виконавця з приводу застосованих обмежень у володінні, користуванні, розпорядженні речовими правами учасника суспільних відносин або з приводу виправлення недостовірних чи застарілих відомостей Єдиного реєстру боржників) будь-які виконавчі дії (окрім рішення про повернення виконавчого документа у порядку ч.4 ст.4 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" та рішення про відкриття виконавчого провадження у порядку ч.5 ст.26 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження") мають вчинятись виключно у межах триваючого виконавчого провадження.
У даному конкретному випадку суб"єкт владних повноважень у порядку ч.2 ст.77 КАС України не довів ані обставин відновлення виконавчого провадження ВП№53238051 після настання події винесення постанови від 26.12.2017р. по ВП №53238051 про повернення виконавчого документа стягувачу, ані відсутності обов"язку виконання згаданої вище виконавчої дії з відновлення виконавчого провадження.
Обсяг наданих стороною позивача доказів у порядку ч.1 ст.77 КАС України із достовірністю не спростовує факту неприйняття суб"єктом владних повноважень - виконавцем у межах спірних правовідносин рішення про відновлення виконавчого провадження ВП №53238051, позаяк надана роздруківка інформації про виконавче провадження з Автоматизованої системи виконавчого провадження засвідчує існування подій вчинення державним виконавцем виконавчих дій по ВП №53238051 і після настання події винесення постанови від 26.12.2017р. по ВП №53238051 про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме: 25.05.2021р. відбулась передача виконавчого провадження.
Тому у даному конкретному випадку саме цей довід сторони позивача не покладається судом в основу ухваленого судового акту, адже сукупність інших викладених вище мотивів суду з приводу критеріїв відповідності закону оскаржених управлінських рішень органу публічної адміністрації у розумінні ч.1 ст.2, ч.2 ст.2, п.7 ч.4 ст.226 КАС України засвідчує достатність правових підстав для надання праву заявника захисту у спосіб, сформульований у резолютивній частині цього судового акту відповідно до ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при вчиненні оскарженого управлінського волевиявлення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк оскарженими рішеннями фактично здійснив покладення на позивача публічно-правових обов`язків майнового характеру, які: 1) не були своєчасно та належним чином визначені і реалізовані у межах виконавчого провадження; 2) грунтуються на мірі юридичної відповідальності, запровадженої національним законом України вже після настання події відкриття виконавчого провадження; 3) є наслідком ретроспективного правозастосування по минуванню невиправдано нерозумно значного проміжку часу після завершення виконавчих дій, що суперечить принципу правової визначеності, закріпленому статтею 8 Конституції України як складовою принципу верховенства права, та гарантіям статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо недопустимості свавільного втручання у майнові права особи.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати недоведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.
При цьому, праву заявника належить надати захист у спосіб, сформульований у резолютивній частині цього судового акту відповідно до ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22.02.2007р. у справі “Красуля проти Росії”, від 05.05.2011р. у справі “Ільяді проти Росії”, від 28.10.2010р. у справі “Трофимчук проти України”, від 09.12.1994р. у справі “Хіро Балані проти Іспанії”, від 01.07.2003р. у справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 07.06.2008р. у справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії”), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 268, 269, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.
Вийти за межі предмету позову та за межі підстав позову.
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051.
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції від 07.04.2026 року про скасування процесуального документу - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017р. по ВП №53238051.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 07.04.2026 року по виконавчому провадженню №53238051 про стягнення виконавчого збору.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 07.04.2026 року по виконавчому провадженню №53238051 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код - 34952393, місцезнаходження - вул. Студентська, буд. 5/6, м. Харків, 61024) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_2 ) 1.064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко