КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 754/8323/25
номер провадження: 22-ц/824/4214/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В. 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хром`як Уляни Вікторівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 жовтня 2025 року, у складі судді Грегуль О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 23 лютого 2002 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року шлюб між сторонами розірвано.
Зазначав, що у 2025 році відповідачка звернулася до суду з позовом про продовження віку опіки, затвердження одноосібної опіки та позбавлення позивача опіки над сином, у якому вона виклала відомості про нього, зокрема, що він погано поводиться з нею та дитиною, принижує їх криком, лайкою та неповагою, застосовує силу, страждає на хронічні нервові захворювання та проходить лікування, проявляє надмірну нервозність, неодноразово жорстоко бив її, а також має позашлюбні стосунки. Також у позові зазначено, що така поведінка ОСОБА_2 нібито негативно впливає на дитину та спричиняє їй психічні й емоційні страждання. 
Вказував, що зазначена інформація є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію. Зазначав, що жодних протиправних дій щодо відповідачки та малолітнього сина не вчиняв, він не страждає на психічні чи нервові захворювання та не перебував під наглядом лікарів-психіатрів. На підтвердження цього позивач послався на відповіді: Деснянського УП ГУНП у місті Києві про те, що відомості про неправомірні дії позивача щодо відповідачки та дитини відсутні; Служби у справах дітей Деснянської РДА про те, що звернень щодо неправомірних дій позивача стосовно сина у 2020-2025 роках не надходило; КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» про те, що позивач під наглядом лікарів-психіатрів не перебував та за психіатричною допомогою не звертався.
Зазначав, що факт поширення інформації підтверджується публікацією у мережі Інтернет від 20 травня 2025 року на сайті «Багнет». Після поширення таких відомостей він зазнав моральних переживань, погіршення психологічного стану та змушений був виправдовуватися перед близькими і знайомими.
Вважав, що поширена відповідачкою інформація є недостовірною, порушує його особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації.
Також вказував, що незаконними діями відповідачки йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він оцінив у розмірі 2 500 000 грн 00 коп. Моральна шкода полягає у його моральних переживаннях, стресовому стані, погіршенні стану здоров`я, вимушеності вислуховувати претензії з боку близьких родичів та друзів, які повірили в поширену відповідачем інформацію щодо нього, деякі друзі висловили здивування та розчарування з приводу того, що він ганебно поводить себе відносно дружини та сина. Крім того, зазначав, що він має намір висувати свою кандидатуру на пост Президента України на наступних виборах та приймати участь у виборах до Верховної Ради України. Розповсюджена відповідачем інформація стосовно позивача може вплинути на результати виборів, оскільки підірве довіру людей до нього.
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_2 просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію, поширену ОСОБА_1 у позовній заяві про продовження віку опіки, затвердження одноосібної опіки позивача та позбавлення відповідача опіки на сином ОСОБА_4 , поданій до суду міста Дубай першої інстанції інформацію, а саме:
«Відповідач погано поводиться з підопічним ОСОБА_5 та позивачкою, принижує їх криком, лайками, неповагою, а також застосовує до них силу відповідач страждає від хронічних нервових захворювань та проходить медичне лікування, яке впливає на його поведінку. Під впливом цього лікування відповідач виявляє надмірну нервозність у відносинах з позивачем та сином ОСОБА_6 . Відповідач кілька разів жорстоко бив позивачку, що є порушенням її тілесної недоторканості (безпеки). Він постійно кричить на позивачку та підопічного ОСОБА_5 , змушуючи їх відчувати страх та жах. Крім того, відповідач має незаконні відносини з багатьма жінками поза межами подружніх відносин. Відповідач не заслуговує на довіру у спільному вихованні підопічного. Він не повинен виявляти у відносинах із сином та його матір`ю надмірну нервозність, що доходить до жорсткого побиття. Поведінка та дії відповідача негативно впливають на підопічного, який піддається психічним та емоційним стражданням.»; 
стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на свою користь 2 500 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 у позовній заяві про продовження опіки, затвердження одноосібної опіки позивача та позбавлення відповідача опіки над сином ОСОБА_4 , поданій до суду першої інстанції міста Дубай інформацію, а саме: «Відповідач погано поводиться з підопічним ОСОБА_5 та позивачкою, принижує їх криком, лайками, неповагою, а також застосовує до них силу відповідач страждає від хронічних нервових захворювань та проходить медичне лікування, яке впливає на його поведінку. Під впливом цього лікування відповідач виявляє надмірну нервозність у відносинах з позивачем та сином ОСОБА_6 . Відповідач кілька разів жорстоко бив позивачку, що є порушенням її тілесної недоторканості (безпеки). Він постійно кричить на позивачку та підопічного ОСОБА_5 , змушуючи їх відчувати страх та жах. Крім того, відповідач має незаконні відносини з багатьма жінками поза межами подружніх відносин. Відповідач не заслуговує на довіру у спільному вихованні підопічного. Він не повинен виявляти у відносинах із сином та його матір`ю надмірну нервозність, що доходить до жорсткого побиття. Поведінка та дії відповідача негативно впливають на підопічного, який піддається психічним та емоційним стражданням.».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1 211 грн 20 коп. судового збору та 605 грн 60 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Лісовської О.В. про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 200 грн 00 коп. правничої допомоги.
У задоволенні іншої частини вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 жовтня 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Хром`як У.В. подала апеляційну скаргу,в якій просить вказані судові рішенням скасувати та ухвалити новерішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно застосував ч.3 ст.277 ЦК України та положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1, які втратили чинність, у зв`язку з чим фактично поклав на відповідачку ОСОБА_1 обов`язок доведення достовірності поширеної інформації замість покладення на позивача ОСОБА_2 обов`язку довести факт її поширення та недостовірність. 
Зазначає, що суд послався на ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», яка відсутня у чинній редакції закону, а також на норми законів про друковані ЗМІ та телебачення, що втратили чинність у зв`язку з прийняттям Закону України «Про медіа». 
Наголошує, що суд також застосував положення Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), хоча спір розглядався у порядку цивільного судочинства між фізичними особами, чим порушив норми процесуального права. 
Звертає увагу, що таким чином суд порушив принцип змагальності сторін, оскільки звільнив позивача від обов`язку доведення обставин та переклав тягар доказування виключно на відповідачку.
Вказує, що суд не встановив ким, коли та в який спосіб була поширена інформація, яку позивач вважає недостовірною, і не навів доказів, що її поширила саме ОСОБА_1 .
Зазначає, що позивач посилався на публікації сайту «Багнет», однак згідно з відповіддю редакції на адвокатський запит від 17 липня 2025 року джерело інформації є анонімним, а тому відсутні докази поширення інформації відповідачкою. Наголошує, що наданий скріншот не містить даних про автора, дату та джерело походження інформації і не відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів.
Стверджує, що інформація, викладена відповідачкою ОСОБА_1 у позовній заяві до суду міста Дубай щодо опіки над дитиною, не є поширенням інформації у розумінні ст.277 ЦК України.
Вказує, що суд не надав оцінки запереченням відповідачки від 07 липня 2025 року та поданим нею доказам, які спростовують доводи позивача.
Наголошує, що суд не дослідив психологічний висновок щодо малолітнього сина ОСОБА_5 від 16 квітня 2025 року, аудіо- та відеозаписи, переписку сторін, а також матеріали кримінального провадження поліції Дубаю №225004079808 щодо насильства та повідомлення про закриття справи про нібито крадіжку годинників. 
Звертає увагу на те, що суд безпідставно врахував відомості про військове звання, нагороди та суспільну діяльність позивача, які не стосуються предмета доказування.
Вказує, що відповідачка ОСОБА_1 разом із сином проживає в ОАЕ з 2018 року, а спірні відомості містяться у процесуальному документі, поданому до суду міста Дубай, тому правовідносини мають іноземний елемент та підлягають юрисдикції суду ОАЕ. 
Зазначає, що показання свідка ОСОБА_7 є упередженими, оскільки він перебуває у дружніх відносинах із позивачем та працював його помічником, а твердження про особисті стосунки відповідачка заперечує і вказує на зачаття дитини шляхом ЕКО 08 серпня 2011 року. Показання свідка ОСОБА_8 є необ`єктивними у зв`язку з конфліктними відносинами з відповідачкою та не стосуються предмета доказування. Наголошує, що показання свідків не підтверджують факту поширення недостовірної інформації.
Зазначає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки у разі невідомого поширювача закон передбачає звернення із заявою про встановлення факту недостовірності інформації, а не пред`явлення позову до конкретної особи. 
Вказує, що позивач не довів ні факту поширення інформації ОСОБА_1 , ні її недостовірності, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях та однобічній оцінці доказів.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Лісовська О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно застосував правові позиції Верховного Суду, а не нечинне законодавство, та обґрунтовано встановив факт поширення відповідачкою недостовірної інформації, яка була викладена у її позові до суду міста Дубай і 20 травня 2025 року стала відомою невизначеному колу осіб через публікацію на сайті «Багнет». Вказує, що подані відповідачкою психологічний висновок, скріншоти переписок, аудіо- та відеозаписи і повідомлення поліції ОАЕ, не є належними доказами та не підтверджують протиправної поведінки позивача, тоді як відсутні будь-які рішення компетентних органів про вчинення ним насильства. Доводи про відсутність юрисдикції України є безпідставними, оскільки обидві сторони є громадянами України. Наголошує, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту відповідає вимогам ст.ст.15, 16, 277 ЦК України, позивач довів заподіяння йому моральної шкоди, а апеляційна скарга фактично зводиться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року та додаткового рішенням цього ж суду від 10 жовтня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
У відповідності до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 13 травня 2014 року позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2002 року.
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано. 
У справі встановлено, що відповідно до відповіді Деснянського УП ГУ НП у місті Києві від 19 березня 2025 року «Про розгляд адвокатського звернення», адресованого представнику ОСОБА_2 - адвокату Лісовській О.В. на її запит про надання інформації щодо неправомірних дій ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_9 (син сторін), вбачається, що в період з 2020-2025 років за даними ІКС інформаційного порталу НП України інформація відносно ОСОБА_2 (позивач) відсутня (а.с.36, т.1).
Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 березня 2025 року, адресованого представнику ОСОБА_2 - адвокату Лісовській О.В., вбачається, що при перевірці по системі електронного документообігу «Аскод» звернень ОСОБА_1 впродовж 2020-2025 років щодо неправомірних дій ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_9 (син сторін) до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не надходило (а.с.38, т.1).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у 2024 році звернулась до суду Дубая (ОАЕ) як суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила продовжити вік опіки, затвердити одноосібну опіку позивача та позбавити відповідача опіки на сином ОСОБА_9 .
У позові ОСОБА_1 вказала інформацію відносно ОСОБА_2 , достовірність якої останній оспорює у даній справі, а саме: «Відповідач погано поводиться з підопічним ОСОБА_5 та позивачкою, принижує їх криком, лайками, неповагою, а також застосовує до них силу відповідач страждає від хронічних нервових захворювань та проходить медичне лікування, яке впливає на його поведінку. Під впливом цього лікування відповідач виявляє надмірну нервозність у відносинах з позивачем та сином ОСОБА_6 . Відповідач кілька разів жорстоко бив позивачку, що є порушенням її тілесної недоторканості (безпеки). Він постійно кричить на позивачку та підопічного ОСОБА_5 , змушуючи їх відчувати страх та жах. Крім того, відповідач має незаконні відносини з багатьма жінками поза межами подружніх відносин. Відповідач не заслуговує на довіру у спільному вихованні підопічного. Він не повинен виявляти у відносинах із сином та його матір`ю надмірну нервозність, що доходить до жорсткого побиття. Поведінка та дії відповідача негативно впливають на підопічного, який піддається психічним та емоційним стражданням.» (а.с.13-26, т.1).
Рішенням суду Дубаю (ОАЕ) першої інстанції від 17 червня 2025 року у справі № 595/2025/320 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 із вимогою продовжити вік опіки, затвердити одноосібну опіку позивача та позбавити відповідача опіки на сином ОСОБА_9 визнано передчасним і відхилено (а.с.173, т.1).
Ці обставини підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечуються, а тому вказані обставини не потребують доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка поширила щодо позивача негативну інформацію у позовній заяві, поданій до судових органів ОАЕ. Суд першої інстанції зазначив, що така інформація міститься в офіційно задокументованому судовому документі іноземної держави, який є публічно доступним. При цьому суд виходив із того, що зазначена інформація не була предметом спору в суді Дубаю, її достовірність не перевірялася та вона не була доказом у тій справі. Суд також зазначив, що відповідачка не надала належних, беззаперечних та офіційно задокументованих доказів достовірності поширеної нею інформації. З огляду на це суд дійшов висновку, що спірна інформація є недостовірною, порушує особисті немайнові права позивача та принижує його честь, гідність і ділову репутацію.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок поширення недостовірної інформації позивачу було завдано моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування у сумі 100 000 грн 00 коп. суд врахував ступінь вини відповідачки, тривалість страждань позивача та негативні наслідки, які настали для нього у зв`язку з порушенням його особистих немайнових прав.
Однак такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У ст.34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Статтею 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Отже праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Верховний Суд неодноразово наголошував на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.
Згідно зі ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У ч. 1 ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості
Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі ст.10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Колегія суддів, оцінивши докази, подані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з урахуванням установлених обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що інформація, спростування якої вимагає ОСОБА_2 , була викладена ОСОБА_1 не у публічному виступі, не в засобах масової інформації та не шляхом звернення до невизначеного кола осіб, а у позовній заяві, поданій нею у 2024 році до суду Дубаю (ОАЕ) першої інстанції.
Зазначена позовна заява стосувалася сімейного спору між колишнім подружжям щодо продовження віку опіки, затвердження одноосібної опіки матері та позбавлення ОСОБА_2 опіки над сином сторін - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже спірні висловлювання були наведені ОСОБА_1 у процесуальному документі саме в межах реалізації її права на звернення до суду за захистом власних прав та інтересів малолітньої дитини.
Зі змісту оспорюваних висловлювань убачається, що вони стосуються бачення ОСОБА_1 обставин колишнього подружнього життя з ОСОБА_2 , її оцінки його поведінки у сімейних відносинах, ставлення відповідача до неї та сина, а також можливого впливу таких обставин, на її думку, на психологічний та емоційний стан дитини.
Такі твердження були викладені ОСОБА_1 як обґрунтування її позиції у спорі про опіку над сином, а не як самостійне повідомлення третім особам з метою приниження честі, гідності чи ділової репутації ОСОБА_2 .
Колегія суддів враховує, що звернення особи до суду із позовом, навіть за умови викладення у ньому негативної для іншої сторони інформації, є способом реалізації права на судовий захист, а наведені у такому процесуальному документі обставини підлягають оцінці судом у межах відповідного провадження.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що саме ОСОБА_1 поширила оспорювану інформацію поза межами судового процесу або довела її до відома невизначеного кола осіб.
За таких обставин викладення ОСОБА_1 спірних відомостей у позовній заяві до суду Дубаю (ОАЕ) не може саме по собі вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні ст.277 ЦК України.
Аналогічний за змістом висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 7574403/16-ц від 16 серпня 2019 року у справі № 464/4433/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №332/293/17 від 12 липня 2023 року в справі № 341/1988/21, від 17 липня 2024 року у справі № 369/12718/20 та інших. 
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище висновків Верховного Суду та встановлених обставин справи, належним чим не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_1 усіх необхідних елементів юридичного складу правопорушення, що є підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_2 . 
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції фактично ототожнив викладення відповідачкою обставин та доводів у позовній заяві, поданій до компетентного суду в межах сімейного спору щодо опіки над дитиною, із поширенням недостовірної інформації у розумінні ст.277 ЦК України, не врахувавши, що такі відомості були наведені ОСОБА_1 в межах реалізації права на судовий захист та обґрунтування заявлених нею позовних вимог.
Доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Лісовської О.В. у відзиві на апеляційну скаргу про те, що 20 травня 2025 року спірна інформація стала відомою невизначеному колу осіб через публікацію на сайті «Багнет», колегія суддів відхиляє як такі, що не мають правового значення для вирішення цієї справи.
Так, відповідно до принципу диспозитивності, визначеного ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу лише в межах заявлених позивачем вимог.
У даній справі ОСОБА_2 просив визнати недостовірною саме інформацію, викладену ОСОБА_1 у позовній заяві до суду міста Дубай, а не інформацію, поширену на сайті «Багнет» чи будь-яким іншим медіа.
Отже обставини щодо публікації на сайті «Багнет» не входять до предмета доказування у цій справі та не впливають на вирішення заявлених позовних вимог.
У ст.32 Конституції України зазначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Тобто позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, спростування такої інформації (див. постанову Верховного Суду від 03 грудня 2025 року у справі № 351/2365/23 (провадження № 61-19св25).
Оскільки вимога ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди є похідною від його вимоги до ОСОБА_1 про визнання поширеної інформації недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію, у задоволенні якої судом апеляційної інстанції відмовлено, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь моральної шкоди.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
З матеріалів справив вбачається, що додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 31 200 грн 00 коп. правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , то додаткове рішення цього ж суду від 10 жовтня 2025 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 200 грн 00 коп. правничої допомоги також підлягає скасуванню, оскільки воно є невід`ємною частиною основного рішення і не може існувати самостійно після його скасування.
З огляду на викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Хром`як У.В. підлягає задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.7 ст.141 ЦПК України).
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 20 832 грн 64 коп., що підтверджується квитанцією від 03 грудня 2025 року (а.с.85, т.2).
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п.16 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак сплачений ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хром`як Уляни Вікторівни - задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 жовтня 2025 року- скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди- відмовити.
Стягнути з держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 20 832 (двадцять тисяч вісімсот тридцять дві) грн 64 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий

Судді: