П
ОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 740/2465/22
провадження № 51-4257км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022270300000679, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області вироком від 18 грудня 2024 року визнав ОСОБА_6 невинуватим і виправдав за ч. 1 ст. 263 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) за недоведеністю, що в його діях є склад інкримінованого кримінального правопорушення.
2. Згідно з обвинувальним актом,  ОСОБА_6 у період з 15 до 20 червня 2022 року, перебуваючи на околицях м. Чернігова, знайшов один корпус ручної осколкової гранати дистанційної дії РГД-5, один корпус оборонної осколкової ручної гранати Ф-1, один підривник ручної гранати типу УЗРГМ-2, один підривник ручної гранати УЗРГМ, п`ятдесят вісім патронів, які незаконно зберігав за місцем проживання на АДРЕСА_1 .
3. 22 липня 2022 року під час обшуку помешкання ОСОБА_6 у гаражному приміщенні виявлено та вилучено вказані вище вибухові пристрої промислового виготовлення, які належать до категорії боєприпасів, а також 58 шт. придатних для стрільби боєприпасів, з яких 52 шт. є 5,45-мм (5,45*39) бойовими проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками до автоматів, ручних кулеметів відповідного калібру, та 6 шт. - 5,45-мм (5,45*39) бойовими проміжними патронами з трасуючими кулями, призначеними для стрільби з автоматів, ручних кулеметів відповідного калібру, які він зберігав за місцем свого постійного проживання без передбаченого законом дозволу. 
4. Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК, суд першої інстанції зазначив, жоден із наданих стороною обвинувачення та перевірених у судовому засіданні доказів, як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не доводить поза розумним сумнівом, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
5. Чернігівський апеляційний суд 13 серпня 2025 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2024 року та ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та поклав на нього передбачені ст. 76 КК обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. У решті вирок залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
6. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирокЧернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК за недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. Вважаєвирок апеляційного суду незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, оскільки цей суд в основу вироку поклав неправдиві показання свідка та сфальсифіковані докази, зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, і, як наслідок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Даючи власну оцінку події, заявник запевняє, що діяв у стані крайньої необхідності, адже після побиття його іншою особою, яку тривалий час не було притягнуто до кримінальної відповідальності, вирішив, що має право на самозахист через бездіяльність правоохоронних органів, із цією метою придбав і зберігав боєприпаси. Водночас засуджений стверджує, що судді апеляційного суду проігнорували той факт, що в обвинувальному акті містяться неправдиві відомості про дату придбання ним боєприпасів, оскільки ці боєприпаси йому видала держава, тобто він їх набув для захисту України, а не придбав у незаконний спосіб. На його переконання, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що жоден із наданих стороною обвинувачення та перевірених у судовому засіданні доказів, як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не доводить поза розумним сумнівом, що  в його діях є склад інкримінованого кримінального правопорушення.
Позиції інших учасників судового провадження
7. Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити та скасувати вирок апеляційного суду.
8. Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга засудженого є необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни. 
9. Іншим учасникам судового провадження належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
10. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників касаційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає. 
11. Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
12. Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
13. У касаційній скарзі засуджений заперечує факт придбання і зберігання боєприпасів без передбаченого законом дозволу, просить скасувати обвинувальний вирок апеляційного суду із закриттям кримінального провадження за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
14. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
15. Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
16. За приписами ч. 2 ст. 421 КПК виправдувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасований лише у разі, якщо апеляційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник, а також на підставі апеляційної скарги обвинуваченого, його захисника з мотивів і підстав виправдання.
17. Вирок суду апеляційної інстанції, як констатовано в ч. 2 ст. 420 КПК, повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
18. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
19. Як убачається з матеріалів справи, прокурор, не погоджуючись з виправдувальним вироком районного суду, подав апеляційну скаргу, в якійвказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, запевняв, що обвинувачений, діючи всупереч чинному законодавству, придбав і зберігав боєприпаси вже після відступу військ РФ та деокупації Чернігівської області, а отже діяв не з метою самозахисту від збройної агресії РФ та суспільної користі, просив скасувати зазначений вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. Апеляційний суд провів часткове судове слідство, допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , відтворив показання в суді першої інстанції померлого свідка ОСОБА_8 , перевірив письмові докази, провів судові дебати, надав обвинуваченому останнє слово і дійшов переконання, що наведені доводи прокурора, підлягають задоволенню, а вирок місцевого суду про виправдання ОСОБА_6 - скасуванню. 
20. Суд апеляційної інстанції проаналізував показання обвинуваченого про те, що він 19-20 червня 2022 року після відступу військ РФ і деокупації Чернігівської області назбирав поблизу м. Чернігова та зберігав удома п`ятдесят вісім патронів 5,45 мм і дві гранати з метою самозахисту від можливого нападу військ країни-агресора та від працівників правоохоронних органів; показання свідка ОСОБА_7 , якому ОСОБА_6 погрожував предметом, схожим на гранату, в липні 2022 року; свідка ОСОБА_8 , який повідомив поліції про вказаний інцидент; дані протоколу обшуку житла засудженого та вилучення у присутності понятих вказаних вище бойових припасів; дані висновків експертиз та інші письмові докази, та визнав безпідставним рішення місцевого суду про недоведеність умислу ОСОБА_6 на протиправне придбання і зберігання бойових припасів. 
21. Колегія суддів апеляційного суду правильно вказала, що з доказів, досліджених судом першої інстанції, а також повторно досліджених у межах апеляційного розгляду, зміст яких детально викладено в оскаржуваному вироку, випливає, що ОСОБА_6 після припинення активних бойових дій та відступу військ країни-агресора в період з 15 по 20 червня 2022 року, будучи цивільною особою, не маючи передбаченого законом дозволу, на околицях м. Чернігова придбав та переніс для зберігання за місцем проживання бойові припаси. Під час зберігання обвинувачений самовільно розпоряджався ними, демонструючи в разі невдоволення діями інших осіб (у ході сварки на полі через використання аграрною фірмою пестицидів), що вказує на загальну небезпечність таких дій і спростовує версію про зберігання з метою самозахисту від дій працівника поліції, що вказує на очевидну суспільну небезпеку ОСОБА_6 і спростовує його версію про зберігання з метою захисту від військових РФ. Більше того, висловлений ним намір самовільного використання цих боєприпасів проти працівників правоохоронних органів є недопустимим і спрямованим на порушення загальноприйнятих норм поведінки в суспільстві. 
22. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК та ухвалення нового вироку, яким визнав обвинуваченого винуватим у вчиненні вказаного злочину.
23. Наведені в касаційній скарзі доводи засудженого про те, що в його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки він зберігав боєприпаси з метою самозахисту, є хибними.
24. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 263 КК, характеризується виключно прямим умислом. Особа чітко усвідомлює, що незаконно носить, зберігає, купує або збуває зброю чи вибухівку, передбачає суспільну небезпеку своїх дій і свідомо бажає їх вчинити. Винний знає, що ці предмети заборонені в обігу або що в нього немає відповідного дозволу, і свідомо ігнорує цю заборону. Водночас мотиви і мета для кваліфікації цього злочину не мають значення (це може бути користь, хуліганські спонукання, самозахист тощо). До того ж Суд звертає увагу на те, що самозахист можливий лише в момент загрози, але матеріали справи не містять даних про наявність реальної загрози ОСОБА_6 , яка спонукала б його захищатися за допомогою вилучених в нього боєприпасів.
25. Також не заслуговують на увагу твердження засудженого про те, що він діяв у стані крайньої необхідності. Відповідно до ч. 1 ст. 39 КК не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.
26. У матеріалах справи відсутня інформація про те, що дії ОСОБА_6 були спрямовані виключно на відсіч та стримування збройної агресії РФ і для охорони суспільних інтересів та інтересів держави в умовах, коли небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами.Подія кримінального правопорушення, як установлено в справі, відбулася після відступу військ країни-агресора з Чернігівської області.
27. Як раніше висловився Верховний Суд у постанові від 31 березня 2026 року у справі № 607/18500/23 (провадження № 51-3679км25), незаконне поводження з вогнепальною зброєю на території, де не ведуться активні бойові дії, які викликали би необхідність її застосування, не відповідає обстановці відсічі та стримуванню збройної агресії і не охоплюється виправданим ризиком, передбаченим ст. 43-1 КК. 
28. Спростовуючи доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, з огляду на те, що він законно отримав і зберігав боєприпаси на підставі Закону України № 2114-IX «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» від 03 березня 2022 року (далі - Закон № 2114-IX), суд апеляційної інстанції слушно наголосив, що вони не ґрунтуються на положеннях цього Закону і встановлених обставинах кримінального провадження, оскільки, навіть за умови законного отримання зброї, ОСОБА_6 після звільнення з лав ЗСУ мав її здати або отримати відповідний дозвіл на зберігання. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду в постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 461/3474/22 (провадження № 51-3893км23), апеляційний суд зауважив, що положення Закону № 2114-IX не декриміналізують протиправного поводження з предметами злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, вчиненого до набуття чинності цим Законом, та не встановлюють правомірності незаконного поводження з предметами, отриманими всупереч порядку, встановленому МВС України, у період дії воєнного стану, а покликані законодавчо забезпечити отримання, володіння і використання цивільними особами вогнепальної зброї та боєприпасів як власних, визначення яких наведено в ст. 4 Закону № 2114-IX, так і одержаних відповідно до порядку та вимог, установлених МВС України, з метою, визначеною в цьому Законі.
29. Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, є особою пенсійного віку, проходив військову службу та стояв на захисті Чернігівщини у період активних бойових дій, був звільнений у відставку за віком, обставини, які пом`якшують покарання, дані досудової доповіді органу пробації стосовно можливості виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі, а також зважив на думку прокурора, який в ході апеляційного розгляду висловив думку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 в умовах без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК і звільнивши від цього покарання на підставі ст. 75 КК. Верховний Суд уважає таке покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
30. Отже, апеляційний суд розглянув кримінальне провадження з дотриманням вимог статей 404, 337, 338 і 370 КПК, і його рішення про засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
31. Суд уважає, що за результатами розгляду касаційної скарги не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставою для скасування оскарженого судового рішення. Касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню. Вирок Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року стосовно нього необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року стосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3