ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 522/5203/23 
провадження № 61-4522св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Придувалов Василь Вадимович, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2025 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2026 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Коновалової В. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння майном, у якому просив: 

- виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності; 

- вселити позивача до зазначеної квартири. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2021 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар Т. С. за реєстровим № 1689, позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 

24 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, виявив, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_2 без належних правових підстав. У зв`язку з цим представник позивача звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 

Під час досудового розслідування ОСОБА_2 надав правоохоронним органам договір оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, який нібито укладений між ним та позивачем, відповідно до умов якого спірна квартира була передана відповідачу у користування строком на три роки. 

Водночас позивач зазначав, що такого договору з відповідачем він не укладав, його не підписував та волевиявлення на передання квартири у користування ОСОБА_2 не вчиняв. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 10 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив. 

Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та володіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири. 

Вселив ОСОБА_1 до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач є належним власником спірної квартири, а відповідач не довів наявності правових підстав для користування нею. При цьому, суд врахував, що оригінал договору оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, на який посилався відповідач як на підставу набуття права користування спірним майном, містить підпис від імені ОСОБА_1 , який, згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2024 року № 24-4238, виконаний не позивачем, а іншою особою. 

Тому, встановивши відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення договору оренди, що свідчить про неукладеність такого правочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач фактично займає спірну квартиру без належної правової підстави та створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним йому майном, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову шляхом виселення відповідача та вселення позивача до спірної квартири. 

Одеський апеляційний суд постановою від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шидерова Н. С., залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Саме відповідач обґрунтовував свої заперечення існуванням між сторонами договірних правовідносин, а тому відповідно до принципу змагальності саме на нього покладався обов`язок доведення факту укладення договору оренди. Водночас оригінал договору перебував у володінні відповідача та був наданий ним до суду лише в одному примірнику, тоді як будь-яких інших оригіналів чи належних доказів існування іншого договору протягом розгляду справи відповідач не подав. За таких обставин саме відповідач несе ризик негативних процесуальних наслідків, пов`язаних із неналежним виконанням обов`язку доказування. 

Апеляційний суд також відхилив доводи представника відповідача про необхідність дослідження іншого примірника договору, зазначивши, що копія договору, долучена позивачем до позову, була отримана з матеріалів кримінального провадження та надана до них самим відповідачем. Натомість предметом оцінки суду був саме той оригінал договору, який відповідач вважав належним доказом існування правовідносин. При цьому відповідач не надав жодних належних доказів існування іншого оригіналу договору або об`єктивної неможливості його подання. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо недопустимості висновку судової почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2024 року № 24-4238, апеляційний суд зазначив, що наявність відмінностей між примірниками договору, навпаки, підтверджує сумнівність позиції відповідача та не спростовує встановленого судом факту відсутності волевиявлення позивача на укладення договору. При цьому саме відповідач, який наполягав на дійсності правочину, не забезпечив проведення належної експертизи у межах цієї справи, хоча мав для цього всі процесуальні можливості. 

Суд апеляційної інстанції також визнав безпідставними доводи щодо неправомірної відмови у призначенні експертизи, оскільки відповідач не заявив належним чином відповідного клопотання у встановлені процесуальні строки, хоча справа розглядалася за правилами загального позовного провадження, а підготовче провадження було закрито лише 17 грудня 2024 року. За таких обставин підстав вважати, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, апеляційний суд не встановив. 

Клопотання про призначення експертизи у суді апеляційної інстанції також залишено без задоволення, оскільки заявник не довів неможливості подання відповідного клопотання чи доказів у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, як цього вимагає частина третя статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Апеляційний суд дійшов висновку, що таке клопотання фактично спрямоване на переоцінку доказів та затягування розгляду справи, що свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У квітні 2026 року  ОСОБА_2 через представника Придувалова В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2026 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 та у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 296/8719/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали неукладеним договір оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, не встановивши належним чином усіх обставин справи та не дослідивши усіх наявних примірників договору. 

На думку заявника, суди помилково поклали в основу своїх висновків лише висновок судової почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2024 року № 24-4238, проведеної у межах кримінального провадження, хоча предметом дослідження експерта був лише один із примірників договору оренди, який відрізняється за змістом та підписом від копії договору, долученої позивачем до позовної заяви. 

Після укладення договору оренди відповідач вселився у квартиру та понад рік користувався нею, сплачував орендну плату через представника позивача, утримував квартиру у належному стані та користувався паркомісцем, тоді як позивач протягом тривалого часу не заперечував проти такого користування. На думку заявника, такі обставини свідчать про фактичне виконання договору сторонами та наявність між ними договірних правовідносин. 

Також заявник вважає, що суди порушили принцип змагальності сторін та необґрунтовано відмовили у призначенні судової почеркознавчої експертизи у межах цієї цивільної справи. На його переконання, саме проведення такої експертизи було необхідним для встановлення справжності підпису позивача на договорі оренди, тоді як висновок експерта, отриманий у межах кримінального провадження, не може бути достатнім доказом без проведення відповідного дослідження у цій справі. 

Крім того, заявник стверджує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції та формально застосував положення частини третьої статті 367 ЦПК України, не врахувавши значення відповідного доказу для правильного вирішення спору. На думку заявника, така відмова призвела до неповного з`ясування обставин справи та порушення його права на справедливий судовий розгляд. 

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2026 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін. Вважає, що аргументи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи суди правильно встановили характер правовідносин, які сформувались між сторонами, повно з`ясували всі фактичні обставини справи та надали їм належну оцінку, а тому їх висновки про наявність підстав для задоволення позову є правильні.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси. 

11 травня 2026року матеріали справи № 522/5203/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 . 

Право власності позивача підтверджується договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої консулом Посольства України в Королівстві Саудівської Аравії Бандар Н. М. 29 червня 2021 року за реєстровим № 573/148-21, діяв громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 5-8). 

Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар Т. С. за реєстровим № 1689, а право власності позивача зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

24 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, дізнався про проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без будь-яких правових підстав. У зв`язку із цим представник позивача звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 

25 січня 2023 року Відділом поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області зареєстровано кримінальне провадження № 12023162510000111 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим. 

Під час досудового розслідування ОСОБА_2 надав правоохоронним органам договір оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, який нібито укладений між ним та ОСОБА_1 і відповідно до умов якого спірна квартира була передана відповідачу у користування строком на три роки. Копію зазначеного договору позивач долучив до позовної заяви. 
Суди також з`ясували, що наданий представником відповідача оригінал договору оренди від 18 жовтня 2021 року № 365, який був оглянутий у судовому засіданні та долучений до матеріалів справи для проведення судової почеркознавчої експертизи, відрізняється за змістом та підписом у графі «Орендодавець» від копії договору, отриманої позивачем із матеріалів кримінального провадження № 12023162510000111. 

У межах зазначеного кримінального провадження Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз провів судову почеркознавчу експертизу, за результатами якої у висновку експерта від 16 жовтня 2024 року № 24-4238 зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 , розміщений у договорі оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365 у графі «Подпись» від імені орендодавця, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1, а. с. 139-149). 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, а способи такого захисту повинні бути ефективними та відповідати змісту порушеного права. При цьому обраний спосіб захисту має забезпечувати відновлення порушеного права та бути співмірним із характером порушення. 

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. 

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. 

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). 

Водночас за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 фактично проживає у зазначеній квартирі. 

На підтвердження правомірності користування спірним майном відповідач посилався на договір оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, який нібито укладений між ним та позивачем. 

Водночас суди також установили, що оригінал зазначеного договору був наданий до суду саме представником відповідача як доказ існування між сторонами договірних правовідносин, а будь-яких інших оригіналів договору чи доказів існування іншого примірника договору відповідач протягом розгляду справи не подавав. 

За результатами проведеної у межах кримінального провадження № 12023162510000111 судової почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2024 року № 24-4238 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» договору оренди виконаний не позивачем, а іншою особою. 

Оцінюючи наведені обставини, суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин у письмовій формі вважається вчиненим, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом письмової форми правочину, підтверджує волевиявлення його учасника та забезпечує ідентифікацію особи, яка вчиняє правочин. 

Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16 (провадження № 61-34764св18). 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, такий правочин є неукладеним і не породжує цивільних прав та обов`язків. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним, а належним способом захисту права власника є усунення перешкод у користуванні належним йому майном (постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) та інші). 

У справі, яка переглядається, суди встановили відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди квартири від 18 жовтня 2021 року № 365, оскільки підпис від його імені у графі «Орендодавець», згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2024 року № 24-4238, виконаний іншою особою. 

За таких обставин суди дійшли обґрунтованих висновків про неукладеність зазначеного договору та відсутність у відповідача правових підстав для користування спірною квартирою, а тому правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 391 ЦК України як належний спосіб захисту порушеного права власника. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно поклали в основу своїх висновків висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної у межах кримінального провадження, є необґрунтованими. 

За змістом статей 76, 78, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу у їх сукупності. 

Верховний Суд неодноразово зазначав, що висновок експерта, складений у межах кримінального провадження, може бути використаний як доказ у цивільній справі, якщо він відповідає вимогам належності та допустимості (постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18). 

У справі, яка переглядається, висновок експерта № 24-4238 містить категоричний висновок про виконання підпису іншою особою, проведений уповноваженим судовим експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність, а відповідач у судах попередніх інстанцій не навів переконливих доводів щодо недостовірності або недопустимості цього доказу. 

Посилання заявника на існування іншого примірника договору оренди також не спростовують правильності висновків судів, оскільки саме відповідач посилався на договір як на підставу набуття права користування спірним майном, а тому відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на нього покладався обов`язок доведення відповідних обставин. Водночас будь-яких інших оригіналів договору або належних доказів їх існування відповідач суду не надав. 

Сам собою факт проживання відповідача у квартирі та посилання на здійснення ним платежів не підтверджують належним чином виникнення між сторонами договірних правовідносин за відсутності встановленого судами волевиявлення власника майна на укладення договору. 

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права у зв`язку з відмовою у призначенні судової почеркознавчої експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки справа тривалий час перебувала на розгляді суду першої інстанції, розглядалася за правилами загального позовного провадження, а відповідач мав достатньо процесуального часу та можливостей для реалізації своїх процесуальних прав, у тому числі для заявлення клопотання про призначення експертизи у строки, визначені процесуальним законом. 

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. 

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що заявлення відповідачем клопотання про призначення експертизи лише після отримання несприятливого для нього висновку експерта у кримінальному провадженні фактично спрямоване на затягування розгляду справи та переоцінку вже досліджених доказів. 

Також правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення клопотання про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції, оскільки заявник не довів неможливості подання такого клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, як цього вимагає частина третя статті 367 ЦПК України. 

Посилання заявника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності врахування поведінки сторін після укладення договору не свідчать про неправильне застосування судами норм права, оскільки у цій справі суди встановили саме відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди, а отже, відсутність самого правочину як юридичного факту. 
За таких обставин суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач користується спірною квартирою без належної правової підстави та створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування належним йому майном, дійшли правильних висновків про задоволення позову шляхом виселення відповідача та вселення позивача до спірної квартири. 

Доводи касаційної скарги зводяться переважно до незгоди заявника з оцінкою доказів та необхідності їх переоцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Придувалов Василь Вадимович, залишити без задоволення. 

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко