ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5376/26 Справа № 179/1575/25 	  	Головуючий у першій інстанції: Чорна А. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Чорної А.О. від 29 січня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно,– 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення виконкому Магдалинівської селищної ради від 30.05.1988 №254, йому була виділена земельна ділянка, площею 0,07 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення було видано будівельний паспорт. На виділеній земельній ділянці позивач побудував домоволодіння – житловий будинок з господарськими спорудами, який був прийнятий в експлуатацію комісією у 1991 році. Домоволодіння складається з житлового будинку – А1, прибудови – а2, ганку – а3, сараю – Б,В, літньої кухні – Г, гаража – Д, вбиральні – Е, літнього душу – Ж, погріба – ПГ, зливної ями – Я, огорожі - №1-2. Загальна площа становить 87,2 кв.м., житлова – 52,1 кв.м.. Присадибна земельна ділянка не приватизована. Свідоцтво про право власності селищною радою не видавалося, в органах технічної інвентаризації реєстраційні дані відсутні. Державним реєстратором прав на нерухоме майно позивачу надано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій. Позивач зазначає, що чинне законодавство не встановлює обов`язку вводити в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року. Тому позивач просив визнати за ним право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, загальною площею 87,2 кв.м., житловою площею – 52,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок – А1, прибудови – а2, ганку – а3, сараю – Б,В, літньої кухні – Г, гаража – Д, вбиральні – Е, літнього душу – Ж, погріба – ПГ, зливної ями – Я, огорожі - №1-2). 
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки позивачу, а також довідкою про доставку судової повістки в електронному вигляді відповідачу, які долучені до матеріалів справи. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно виписки із рішення №148 від 13.06.1988 виконкому Магдалинівської районної ради народних депутатів, дозволено ОСОБА_1 будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, жилою площею 52,2 кв.м. та господарських споруд для особистого господарства, площею 32 кв.м. в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 0,07 га, виділеній рішенням загальних зборів членів колгоспу "За мир" №б/н від 27.05.1988 (а.с. 6). 
В будівельному паспорті від 1988 року на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 міститься проєкт забудови земельної ділянки (а.с. 5-9). 
Згідно копії домової книги № НОМЕР_1 за адресою по АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 зареєстрований за цією адресою з 29.11.1991, що також підтверджується копією його паспорту серії НОМЕР_2 (а.с. 3 зворот, 14-16). 
Відповідно до інформаційної довідки КП «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №00/112/02-24 від 21.02.2024, право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстроване (а.с. 26). 
Згідно копії технічного паспорту від 20.08.1991, житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 побудовані у 1991 році (а.с. 23 -25). 
КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 21.02.2024 на замовлення позивача виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що домоволодіння загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами складається із – житловий будинок – А1, рік побудови - 1991; прибудови – а2, ганку – а3, рік побудови - 1989; сараю – Б,В, літньої кухні – Г, гаража – Д, вбиральні – Е, літнього душу – Ж, погріба – ПГ, зливної ями – Я, огорожі - №1-2, рік побудови - 1990 (а.с. 13-21). 
Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області №80200183 від 04.08.2025 зупинено розгляд заяви про здійснення державної реєстрації прав власності для надання документів для державної реєстрації прав (а.с. 28). 
У вказаному вище рішенні, зокрема, зазначено, що відповідно до статті 31 Закону України «Продержавну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
12 вересня 2025 року рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області №80802957 відмовлено позивачу в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (а.с. 27). 
На підтвердження позовних вимог позивачем також надано копію акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від 23.12.1991 щодо житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , який не затверджений уповноваженою комісією (а.с. 58). 
За положеннями частини другої статті 331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі названої статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно. 
Відповідно до статі 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.
Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15, від 21.11.2018 у справі № 920/615/16 та Верховний Суд у постановах від 07.08.2019 у справі № 902/869/17, від 22.02.2020 у справі № 5006/5/39б/2012. 
Крім того, у правових позиціях Верховного Суду в постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 07.06.2018 у справі № 912/111/14 від 07.06.2018, від 27.03.2019 у справі №27/193, від 11.06.2019 у справі № 918/1400/14, від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, зазначено, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме майно, у зв`язку з чим він не має можливості зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відмову державного реєстратора.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (ч. 5 ст. 3 Закону №1952-IV).
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-IV).
Відповідно до пункту 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. №1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 №553) (далі – Порядок №1127), державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. 
Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78, 79 та 80 цього Порядку №1127.
За змістом абзацу 3 пункту 78 Порядку №1127, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. 
Відповідно до пункту 80 Порядку №1127 державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, також може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”. 
Згідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» №1952-IV, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 
1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 
2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. 
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» №1952-IV, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
За змістом ч. 1 ст. 37 вказаного вище Закону, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Отже, діючим законодавством встановлений позасудовий порядок державної реєстрації права власності на житлові будинки, які збудовані до 05 серпня 1992 року, а у випадку прийняття державним реєстратором рішення про відмову в державній реєстрації, особа має право на оскарження цього рішення до Міністерства юстиції, його територіальних органів або до суду.
Судом встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 04.08.2025 було зупинено розгляд справи у зв`язку з неподанням заявником документів, а рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 12.09.2025 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що після завершення строку, встановленого ч. 3 ст. 23 Закону України ««Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», не усуненні обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. 
Доказів повторного звернення до державного реєстратора прав власності після відмови, у зв`язку з ненаданням документів та подання державному реєстратору необхідних документів, які були відсутні при попередньому зверненні, суду не надано. 
З технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок побудовано до 5 серпня 1992 року, однак позивачем не доведено надання державному реєстратору документів, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно, та вирішувати питання, які належать до компетенції такого суб`єкта. 
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає. 
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. 
Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності є способом захисту вже існуючого права та може бути пред`явлений у разі, якщо таке право оспорюється, не визнається іншою особою або якщо власник втратив документ, який посвідчує його право власності. При цьому судове рішення у такій категорії справ не створює право власності, а лише підтверджує його наявність за умови доведення особою законних підстав набуття такого права.
Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що Магдалинівська селищна рада оспорює чи не визнає право позивача на спірне нерухоме майно. Будь-яких заперечень щодо належності позивачу житлового будинку та господарських споруд відповідачем не заявлялося. Фактично підставою звернення до суду стало непогодження позивача з рішенням державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації права власності, а не наявність між сторонами спору щодо права власності на домоволодіння. 
При цьому колегія суддів враховує, що рішення державного реєстратора від 12 вересня 2025 року про відмову у проведенні реєстраційних дій є самостійним актом індивідуальної дії, який відповідно до статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» може бути оскаржений до Міністерства юстиції України або до суду. Однак доказів оскарження позивачем зазначеного рішення державного реєстратора матеріали справи не містять. 
Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави набуття права власності на спірне майно - домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Так, із наданої суду виписки з рішення виконкому Магдалинівської районної ради народних депутатів №148 від 13 червня 1988 року вбачається, що дозвіл на будівництво житлового будинку був наданий на земельній ділянці площею 0,07 га, яка була виділена рішенням загальних зборів членів колгоспу «За мир» від 27 травня 1988 року. Водночас, копію вказаного рішення загальних зборів членів колгоспу «За мир» №б/н від 27 травня 1988 року чи витяг із відповідної книги суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань. 
Таким чином, належними доказами не підтверджено факт виділення позивачу земельної ділянки під забудову та виникнення у нього відповідного речового права на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості. 
Також на підтвердження введення об`єкта в експлуатацію; позивачем подано копію акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від 23 грудня 1991 року. Однак зазначений акт не містить відомостей про його затвердження уповноваженим органом, усіма членами комісії (а.с. 58). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги недоведеність позивачем обставин оспорення (невизнання) чи порушення його права власності на будинок відповідачем; враховуючи неоскарження позивачем рішення державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації права власності, а також ненадання належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували підстави набуття права власності на спірне нерухоме майно, – колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Щодо доводів апеляційної скарги, що наявні у справі документи підтверджують законність будівництва спірного житлового будинку та прийняття його в експлуатацію, колегія суддів не приймає до уваги, адже, як зазначалось вище, суду не представлено копію рішення загальних зборів членів колгоспу «За мир» від 27 травня 1988 року про виділення земельної ділянки площею 0,07 га для будівництва чи витягу із відповідної книги, а наданий позивачем акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та господарських споруд від 23 грудня 1991 року не містить відомостей про його затвердження уповноваженим органом, усім складом комісії.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви та подальша відмова у проведенні реєстраційних дій самі по собі підтверджують неможливість реалізації позивачем свого права поза судом та свідчать про наявність спору щодо права власності. 
Як убачається з матеріалів справи, підставою для зупинення розгляду заяви та подальшої відмови у проведенні державної реєстрації стала відсутність документів, необхідних для здійснення реєстраційних дій. Водночас зазначені рішення державного реєстратора не містять висновків про відсутність у позивача права власності на спірний об`єкт або про належність такого майна іншій особі, а лише констатують неподання необхідних документів для проведення державної реєстрації. 
Колегія суддів також враховує, що рішення державного реєстратора від 12 вересня 2025 року про відмову в проведенні реєстраційних дій позивачем не оскаржувалося у встановленому законом порядку. Доказів звернення до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду з вимогами про скасування такого рішення матеріали справи не містять.
Сам факт відмови у державній реєстрації права власності не свідчить про виникнення спору про право у розумінні статті 392 ЦК України. Відповідач у даній справі не заявляв про належність спірного майна іншій особі, не оспорював права позивача та не вчиняв дій, спрямованих на позбавлення його володіння чи користування майном. 
А позивач також не позбавлений права на звернення з повторною заявою до державного реєстратора з наданням передбачених законом документів для проведення державної реєстрації права власності, зокрема, документів на земельну ділянку. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність заперечень з боку відповідача свідчить про його мовчазну згоду із заявленими вимогами, є помилковими. Саме по собі неподання відповідачем заперечень не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не є безумовною підставою для задоволення позову. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2026 рокупідлягає залишенню без змін. 
Позивач, за наявності підстав, не позбавлений можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови буде складено в строк, визначений ч. 6 ст. 259 ЦПК України. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді О.В. Агєєв

Л.П. Никифоряк