ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 638/3093/26
Головуючий у першій інстанції – Карпинська Н. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1588/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Разгуляєвої О. В.,
суддів Любчика О. В., Шитченко Н. В.,
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з кредитним договором,-
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі по тексту – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування посилалось, що 05.08.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 2743597, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти в сумі 5 000,00 грн на умовах визначених кредитним договором, а відповідач зобов`язалася повернути кредит і проценти за користування кредитом на умовах та у терміни, визначені Договором. 
Позивач зазначав, що Товариство свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а відповідач належним чином умови Договору не виконувала.
Також вказував, що кредитний договір укладений з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За доводами позову, 30.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №ККАУ-30042021, за умовами якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками ТОВ «Авентус Україна» включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020.
Як стверджував позивач, станом на дату подання позову заборгованість відповідача становить 16 400,00 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту – 5 000,00 грн, заборгованість за процентами – 11 400,00 грн.
Крім того, зазначав, що відповідачу було направлено Досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості.
У позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просили стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020 в загальному розмірі 16 400,00 грн, судовий збір у розмірі 2 662,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 19.02.2026 матеріали цивільної справи за позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Городнянського районного суду Чернігівської області.
Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2026 позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" заборгованість за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020 у загальному розмірі 16 400,00 грн, з яких 5 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 11 400,00 грн - заборгованість за процентами.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" 2 662,40 грн - компенсації судового збору та 6 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначав, що внаслідок невиконання відповідачкою взятих за кредитним договором зобов`язань утворилася заборгованість у вказаному позивачем розмірі, яка не спростована відповідачкою та її представником, і така заборгованість підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, який на підставі відповідного договору про відступлення прав вимог є новим кредитором відповідачки.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Кірюшин А. А. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2026 і ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість у сумі 5 976,93 грн.
За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, судом першої інстанції неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається, що заявляючи вимогу про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 11 400,00 грн, позивачем не враховано, що вказані проценти були нараховані на дату відступлення права вимоги, разом з тим, відповідно до п. 1.4. Кредитного договору строк його дії становив 30 днів, тобто до 05.08.2020, а у розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04.09.2020, наданому позивачем, зазначено, що на користь первісного кредитора відповідачем на погашення процентів за користування кредитом сплачено 1 995,00 грн та 08.10.2020 – 3 230,00 грн. Проте, заявник вважає, що даний факт не є доведеним належними та допустимими доказами, оскільки єдиним належним та допустимим доказом погашення заборгованості за кредитним договором можуть бути виключно виписки з банківського рахунку ТОВ «Авентус Україна».
Обґрунтовуючи зазначені доводи заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 у справі № 456/3643/17 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц та наголошує, що розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом погашення заборгованості за кредитним договором адже є одностороннім арифметичним підрахунком, який не підкріплений жодним первинним бухгалтерським документом.
Також заявник зазначає, що позивачем не надано доказів пролонгації кредитного договору і матеріали справи не містять доказів, які свідчать про подальше узгодження сторонами істотних умов кредитування.
В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, Верховного Суду, викладені у постанові від 26.04.2023 та правові висновки, викладені Дніпропетровським апеляційним судом у постанові від 20.01.2025 у справі № 207/6042/23, Вінницьким апеляційним судом у постанові від 19.03.2025 у справі № 127/36042/24, Хмельницьким апеляційним судом у постанові від 17.07.2024 у справі № 686/32549/23, Житомирським апеляційним судом у постанові від 20.03.2024 у справі № 279/7134/23, Запорізькиим апеляційним судом у постановах від 21.05.2024 у справі № 331/7372/23, від 29.10.2025 у справі № 333/5899/24.
Також заявник заперечує проти стягнення відсотків у заявленому розмірі, оскільки такий розмір є завищеним, а умови договору про їх нарахування несправедливими, враховуючи положення ч. 4 ст. 42 Конституції України та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Заявник звертає увагу, що відповідачем за кредитом було здійснено платежі на загальну суму 5 225,00 грн, що перевищує суму коштів виданих в кредит («тіло» кредиту) у суду є усі підстави дійти до висновку про необхідність зменшення відсотків, які підлягають стягненню та визначити відсотки у розмірі 5 976,93 грн, що відповідає розміру подвійної облікової ставки НБУ та заявником наданий відповідний розрахунок вказаного розміру відсотків.
Крім того, заявник не погоджується із стягнутим судом першої інстанції розміром витрати на правову допомогу на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», оскільки така сума витрат завищена та не відповідає складності справи.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Усенко М. І. просить рішення Городянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2026 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що здійснений платіж 04.09.2020 був зарахований як виконання п. 4.3 кредитного договору, у зв`язку з цим строк кредиту продовжився на 30 днів згідно п. 4.5. і новою датою повернення стало 03.10.2020, а наступний платіж здійснений 08.10.2020 також зарахувався як виконання вимог п. 4.3 кредитного договору і новою датою повернення кредиту стало 07.11.2020, тому оскільки 07.11.2020 не було здійснено погашення кредитної заборгованості почався період прострочення, з 08.11.2020 почався відлік 90 днів прострочення, протягом яких законно нараховувались відсотки. Вказує, що згідно з «Карткою обліку договору» щоденне нарахування відсотків у сумі 95,00 грн (що становить 1,90% від тіла кредиту 5000,00 грн) відбувалося з 08.11.2020 по 05.02.2021 включно, після 05.02.2021 нарахування відсотків зупинилося і сума заборгованості за відсотками зафіксувалася на рівні 11 400,00 грн, що відповідає ліміту у 120 днів нарахування та включає в себе здійсненні платежі. Як стверджує заявник, часткова сплата боржником боргу відноситься до дій, що свідчать про визнання боргу. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 серпня 2024 року при розгляді справи № 758/4213/21 і така практика є усталеною. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованого розміру стягнутих витрат на правову допомогу та зазначає, що витрати, понесені на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, розумними та доведеними належними доказами.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Судом встановлено, що 05.08.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 2743597, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та проценти за користування кредитом на умовах і у терміни, встановлені Договором (а.с. 117-122 т. 1).
Пунктом .1.3 кредитного договору сторонами обумовлено суму кредиту 5 000 грн.
У п.1.4 кредитного договору сторони узгодили строк кредиту 30 днів, який може бути продовжений у порядку і на умовах визначених у Розділі 4 Договору.
Згідно п. 1.5.1. Договору знижена процентна ставка 1,33 % в день від суми кредиту застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного у п.1.4 Договору (без пролонгації, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення протягом 3-х календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку. Стандартна процентна ставка 1,90 % в день від суми кредиту застосовується: 1) у межах строку надання кредиту, зазначеного у п.1.4 Договору, якщо споживач не виконав умови зазначені у пп.1.5.1 для застосування зниженої процентної ставки, 2) у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом, 3) у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 ч.1 ст. 1049 ЦК України. У.п.1.7 сторони узгодили орієнтовну реальну річну процентну ставку: за зниженою ставкою 486,70 % річних, за стандартною ставкою 695,40 % річних та обумовили орієнтовну загальну вартість кредиту за зниженою ставкою 6995,00 грн, за стандартною - 7850,00 грн.
Договір був укладений в електронній формі і підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 03.08.2020 10:13.2020. 
Паспорт споживчого кредиту також підписано електронним підписом ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором 05.08.2020 10:13:12 (а.с. 124-127 т. 1).
Довідкою про ідентифікацію підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з якою укладено договір про надання споживчого кредиту № 2743597 від 05.08.2020 ідентифікована ТОВ «АВЕНТУС Україна». Договір зі сторони Товариства було підписано аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання за зразком, попередньо узгодженим сторонами в укладеному між сторонами Договорі про використання власноручного підпису для вчинення правочинів та накладено на Договір кваліфіковану печатку Товариства з кваліфікованою електронною позначкою часу. Договір зі сторони Клієнта було підписано електронним підписом, створеним шляхом використання Клієнтом одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на Веб-сайті Товариства та направлено Клієнту на її номер мобільного телефону, який повідомлений Клієнтом в ІКС Товариству та вказаний у договорі (а.с. 128).
Згідно довідки № 6512-ВП від 16.12.2025 05.08.2020 за дорученням ТОВ «Авентус Україна» на суму 5 000,00 грн успішно здійснено переказ коштів на картку клієнта (маска картки НОМЕР_2 , код авторизації 730277) (а.с . 129 т. 1).
З матеріалів справи, зокрема з картки обліку Договору № 2743597 від 05.08.2020 (розрахунку заборгованості) заборгованість ОСОБА_1 складає 16 400,00 грн (а.с. 131-141 т. 1).
Судом також встановлено, що 30.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № ККАУ-30042021, за умовами якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, у тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020 (а.с. 143-151 т. 1).
Згідно витягу із Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № ККАУ-30042021 від 30.04.2021 (а.с.152 т. 1) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020 у загальному розмірі 16 400,00 грн, з яких 5 000,00 грн – сума основного боргу за кредитом у валюті кредиту, 2 850,00 грн – сума заборгованості по відсотках у валюті кредиту та 8 550,00 грн – сума заборгованості за простроченими відсотками у валюті кредиту.
Також матеріали справи містять акт приймання-передачі реєстру боржників від 30.04.2021 до Договору відступлення права вимоги (а.с.153 т.1) та платіжну інструкцію про сплату обумовлених сум платником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримувачу ТОВ «Авентус Україна».
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання відповідачкою взятих за кредитним договором зобов`язань утворилася заборгованість у вказаному позивачем розмірі, яка не спростована відповідачкою та її представником, і така заборгованість підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, який на підставі відповідного договору про відступлення прав вимог є новим кредитором відповідачки.
Проте, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками першої інстанції у повному обсязі, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року в справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 4 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не у повному обсязі дослідив наявні у справі докази, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у повному розмірі, заявленому позивачем.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 був укладений Договір № 2743597 про надання фінансового кредиту від 05.08.2020, який підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, згідно реквізитів Договору № 2743597 про надання фінансового кредиту від 05.08.2020 він підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором - А872179 (а.с. 122 т. 1).
У вказаному договорі сторонами погоджено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.
Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався відповідачем. ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору № 2743597 про надання фінансового кредиту від 20.08.2020. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні та в апеляційній скарзі відповідач не заперечувала проти отримання нею кредиту та користування кредитними коштами.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджено укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» Договору № 2743597 про надання споживчого кредиту від 20.08.2020 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 у справі №554/8549/15-ц.
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором про надання кредиту до ОСОБА_1 , а саме:
- договір відступлення права вимоги № ККАУ-30042021 від 30.04.2021, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с. 143-151 т. 1);
- витяг з реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги № ККАУ-30042021 від 30.04.2021 (а.с. 152 т. 1);
- акт приймання-передачі Реєстру боржників від 30.04.2026 до Договору відступлення права вимоги № ККАУ-30042021 від 30.04.2021 (а.с. 153 т. 1);
- платіжну інструкцію (безготівковий переказ в національній валюті) № 29935 від 30.04.2021, за якою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило ТОВ «Авентус Україна» плату за відступлення права вимоги згідно з Договором відступлення права вимоги № ККАУ-30042021 від 30.04.2021 (а.с. 154 т. 1).
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не зверталась із письмовою заявою про припинення дії договору до ні до первісного кредитора, ні до його правонаступника.
Отже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту.
Щодо доводів апеляційної скарги про не стягнення заборгованості частини відсотків за договором № 2909379 про надання фінансового кредиту від 11.09.2020, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що у кредитному договорі сторони обумовили, що розмір процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою становить 1,33% в день, за стандартною процентною ставкою 1,90%; строк кредиту становить 30 календарних днів.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що матеріали справи містять належні докази продовження строку користування відповідачем кредитом.
Апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять належних доказів, що до вказаного договору укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачем кредитом.
Із розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», слідує, що проценти за користування кредитом у сумі 11 400,00 грн нараховані відповідачу ТОВ «Авентус» за період з 20.08.2020 по 05.02.2021, тобто поза межами строку кредитування, визначеного вказаним договором.
Так, з 05.08.2020 по 03.09.2020 проценти нараховувалися за зниженою процентною ставкою, що становить 1,33% та були погашені ОСОБА_1 04.09.2020 у сумі 1 995,00 грн, а з 05.09.2020 по 05.02.2021 проценти нараховувались за стандартною ставкою, що становить 1,90%. З 06.02.2021 по 29.04.2021 проценти не нараховувались.
Крім того, за матеріалами справи, з 05.08.2020 по 08.10.2020 ОСОБА_1 було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 04.09.2020 – 1 995,00 грн, 08.10.2020 – 3 230,00 грн, загалом 5 225,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості (а.с. 131-142).
У постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду уточнила власний висновок, зроблений у постанови від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів таким: у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту/позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування.
Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).
Враховуючи вищевикладене помилковим є посилання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Таким чином, належних доказів про продовження кредитного договору матеріали справи не містять, а тому нарахування процентів після спливу цих строків є безпідставним і з відповідача вони стягненню не підлягають.
Зі змісту Договору та додатків до нього вбачається, що сторонами погоджено строк кредитування терміном 30 днів, тобто до 04.09.2020, зі спливом якого відповідачка зобов`язалася повернути кредит у розмірі 5 000,00 грн (тіло кредиту) та проценти за зниженою або за стандартною ставкою.
Звертаючись до суду з позовом, позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого нараховано заборгованість за процентами в період 120 днів, тобто поза межами тридцятиденного строку кредитування.
Не є підставою доля скасування рішення суду першої інстанції доводи відзиву про те, відповідач сплачуючи заборгованість за кредитним договором 20.08.2020 відповідно до умов Договору підтвердила продовження строку користування кредитом відповідно до положень п. 4.3. кредитного договору 
Так, п. 4.2., 4.3. Договору передбачено, що споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 грн (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п. 4.3. Договору. Пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем.
Проте, відповідно до п. 4.4 Договору товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі.
А згідно із п. 4.5. Договору у випадку акцептування товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в пункті 4.3 цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті.
Разом з тим, жодних доказів направлення ОСОБА_1 повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) та доказів погодження відповідачем нового строку користування кредитом чи доказів, що до вказаного договору укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачем кредитом, матеріали справи не містять.
Отже, колегія суддів відхиляє посилання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на те, що в даному випадку мала місце автоматична пролонгація строку кредитування у зв`язку з продовженням користування кредитом та сплатою частини боргу, оскільки в розділі 4 договору чітко визначено порядок дій обох сторін та узгодження з боку кредитодавця пролонгації строку кредитування.
Пунктами 1.5.1-1.5.2. Договору сторони погодили нарахування процентів в розмірі 1,90% від суми кредиту за користування кредитом, в тому числі поза межами терміну дії кредитного договору, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.
Між тим, у зазначених пунктах Договору не зазначається, що до вказаного періоду прострочення протягом 90 календарних днів належить період поза межами строку кредитування.
Пунктом 3.1 Договору регламентовано порядок обчислення (нарахування) процентів та порядок зміни процентів та яким узгоджено здійснення нарахування відсотків, зокрема, протягом 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, також не передбачає правомочностей кредитодавця щодо стягнення процентів після припинення строку кредитування.
Апеляційний суд враховує, що на те, що зазначеним договором не врегульовані відносини щодо стягнення процентів після припинення строку кредитування вказує пункт 3.2, відповідно до якого до періоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана в Графіку платежів, крім випадку, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у пункті 1.4 Договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до Розділу 4 договору, де проценти нараховуються і за дату повернення кредиту, вказану в Графіку платежів.
Тому пункт 3.1 договору не унормовує порядку нарахування процентів поза межами дії строку кредитування, а лише надає право кредитодавцю нараховувати проценти протягом 90 календарних днів з дня виникнення простроченої заборгованості, яка може виникнути у разі пролонгації договору на новий строк, чого між сторонами договору у цій справі не відбулось.
Таким чином є помилковим висновок суду про правомірність нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування.
З огляду на викладене, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, до якої входить тіло кредиту у розмірі 5 000,00 грн, проценти, нараховані в межах строку кредитування у розмірі 2 850,00 грн (5 000,00 грн х 1,90% х 30 днів), за вирахуванням грошових коштів у сумі 5 225,00 грн, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості за кредитним договором після закінчення строку кредитування, і становить 2625,00 грн.
За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2743597 від 05.08.2020, проте дійшов помилкового висновку про задоволення вимог у повному обсязі. 
Таким чином, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2026 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором № 2743597 від 20.08.2020 з 16 400,00 грн до 2 625,00 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на суму 2 625,00 грн (2 625,00 грн від 16 400,00 грн становить 16 %), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» судового збору, зменшивши суму з 2 662,40 грн до 425,98 грн ((2 662,40 грн х 39 % :100%) та зменшивши розмір стягнутих витрат на правову допомогу з 6 000,00 грн до 960,00 грн.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то відповідно з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 993,60 за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2026 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2743597 від 05 серпня 2020 року з 16 400,00 грн до 2 625,00 грн, судового збору з 2 662,40 грн до 425,98 грн та витрати на правову допомогу з 6 000,00 грн до 960,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 993,60 грн за апеляційний розгляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 02.07.2026.

Головуючий О. В. Разгуляєва

Судді О. В. Любчик

Н. В. Шитченко