ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 906/172/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Мамалуй О. О.,
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Бучинської Г.Б., Василишина А.Р., Маціщук А.В.
від 11.02.2026
у справі за позовом Першого заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави в особі 
1. Адміністрації державної прикордонної служби України
2. Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" 
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 479 065,69 грн,
за участю:
прокурора: Філіпенко О.І.
представників:
від позивача-1: не з`явилися, 
від позивача-2: не з`явилися, 
від відповідача: Рудзей Ю.В.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року Перший заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону у сфері оборони Центрального регіону звернувся до Господарського суду Житомирської області в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод №3, №4, №5 від 01 листопада 2021 року, №7, №8 від 30 листопада 2021 року до договору №10-21 від 25 січня 2021 року про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти та про стягнення з відповідача на користь позивача-2 грошових коштів в сумі 479 065,69 грн, з яких 303 248,53 грн - зайво сплачені кошти за договором №10-21 від 25 січня 2021 року, 27292,38 грн - 3% річних, 148524,78 грн - інфляційні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додатковими угодами від 01 листопада 2021 року №3, №4, №5 та від 30 листопада 2021 року №7, №8 безпідставно збільшено ціну електричної енергії за відсутності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
25.01.2021 між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник/позивач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (ТОВ «ЖОЕК» учасник/відповідач) укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти від №10-21 (договір), предметом якого є електрична енергія (ДК 021:2015 код 09310000-5 Електрична енергія) (п.п. 1.1. договору).
Згідно п.п. 1.2. договору учасник зобов`язувався поставити замовнику в 2021 році електроенергію в кількості 912 090 кВт*год. Згідно з відповідним тарифом на електроенергію, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити її в повному обсязі.
Пунктом 1.4. договору визначено, що обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від потреби в електричній енергії та реального фінансування видатків Замовника.
Ціна цього договору на момент його укладення становить 3 721 327,20 грн, у тому числі ПДВ 620 221,20 грн (п.п. 3.1. договору).
Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється замовником виключно шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ "ЖОЕК" (п. 4.4. договору).
Пунктами 4.8. - 4.9. договору передбачені порядок та випадки внесення змін до договору, у тому числі щодо зміни його істотних умов.
Так, істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
п. 4.8.1. Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
п. 4.8.2. Збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж до 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю та відбудеться за рахунок зменшення договірних обсягів (кількості) товару, може змінюватись протягом дії договору відповідно до пункту 2 частини 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та відбудеться не раніше завершення поставки у розрахунковому періоді (місяці) та оформлення Акта приймання-передачі, не частіше ніж один раз на 15 днів з моменту останньої зміни ціни за одиницю товару.
Для забезпечення юридично коректного встановлення обставин для перегляду ціни учасник звертається у письмовій формі до замовника з ініціативним листом щодо обґрунтованості в необхідності підвищення ціни за одиницю товару за договором у зв`язку із коливанням ціни на ринку. До звернення додаються докази коливання ціни, а саме: копія експертного висновку, що оформлений Торгово-промисловою палатою або довідка з Української енергетичної біржі, ДП "Держзовнішінформ" тощо, які містять інформацію про коливання ринкової ціни на електричну енергію. 
Така зміна ціни електричної енергії визначається шляхом укладення додаткових угод до даного договору. Внесення таких змін повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
При виконанні даного договору сторонами укладались додаткові угоди, якими змінювалися істотні умови договору, у тому числі збільшувалась вартість 1 кВт*год. електричної енергії, а саме:
- додаткова угода №1 від 25.01.2021 до договору, якою доповнено договір №10-21 пунктом 3.2. наступного змісту: "Бюджетні зобов`язання по цьому Договору виникають в межах кошторисних призначень замовника на 2021 рік і на момент укладання Додаткової угоди становлять 2 267 256,00 грн. у т.ч. ПДВ 377 876,00 грн. Подальше виникнення зобов`язань буде збільшуватися відповідно до бюджетних призначень та регламентуватиметься шляхом укладення додаткових угод, але в будь-якому разі не може перевищувати загальної суми даного Договору";
- додаткова угода №2 від 26.10.2021, якою доповнено п. 3.2. договору №10-21 відомостями про зміну загальної суми ціни правочину в межах кошторисних призначень замовника до 2 567 256 грн;
- додаткова угода №3 від 01.11.2021 до договору №10-21, якою на підставі п. 2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними, розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", в якій сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,309937 грн, сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".
Таким чином, вказаною додатковою угодою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,0800 до 4,309937 грн.
- додаткова угода №4 від 01.11.2021 до договору №10-21, якою на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", в якій сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,562845 грн, сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".
Тобто, 01.11.2021 укладено ще одну додаткову угоду №4, якою збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,309937 до 4,562845 грн.
- додаткова угода №5 від 01.11.2021 до договору №10-21, якою на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", в якій сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,841018 грн, сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт год".
Отже, 01.11.2021 укладено ще одну додаткову угоду №5, якою вкотре збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,562845 до 4,841018 грн.
- додаткова угода №6 від 01.11.2021, якою внесені зміни до п. 3.2. договору №10-21 щодо загальної суми ціни правочину в межах кошторисних призначень замовника.
- додаткова угода №7 від 30.11.2021 до договору №10-21, якою з посланням на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", в якій сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 4,918504 грн, сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".
Цією додатковою угодою вкотре збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,841018 до 4,918504 грн.
- додаткова угода від 30.11.2021 №8 до договору №10-21, якою на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із коливанням та зміною цін за одиницю товару на ринку, що підтверджується даними розміщеними на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", в якій сторони досягли згоди щодо зміни ціни за одиницю товару та, відповідно, загальної кількості товару, який підлягає постачанню за договором, та вирішили збільшити ціну за одиницю товару зазначену в договорі (грн. кВт*год. без урахування ПДВ та тарифу на передачу) в межах не більше 10% згідно наведеної специфікації: ціна електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) - 5,232208 грн, сума договору (з ПДВ) 3 721 327,20 грн. З урахуванням внесених змін, загальний обсяг товару зменшується у пропорційному співвідношенні загальної суми договору до ціни за 1 кВт*год.".
Тобто, у цей же день - 31.11.2021 цією угодою ще збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт*год. (з ПДВ) з 4,918504 до 5,232208 грн.
- додаткова угода №9 від 19.12.2021, якою внесені зміни до п. 3.2. договору №10-21 відомостями про зміну бюджетних зобов`язань по цьому договору в межах кошторисних призначень замовника. Ціна за одиницю товару не змінювалась.
- додаткова угода №10 від 23.12.2021, якою внесені зміни до п. 3.2. договору №10-21 відомостями про зміну бюджетних зобов`язань по цьому договору в межах кошторисних призначень замовника. Ціна за одиницю товару не змінювалась.
Отже, вартість 1 кВт*год. електричної енергії внаслідок укладання вказаних вище оспорюваних додаткових угод, а саме: від 01.11.2021 №№4,5 та від 30.11.2021 №№7,8 зросла від первісної з 4,0800 до 5,232208 грн за 1 кВт*год. на понад 28%, а саме:
- за додатковою угодою від 01.11.2021 №4 вартість зросла до 4,562845 грн з ПДВ, або на 11,8% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі №10-21 за результатами процедури закупівлі (від 4,08 грн за 1 кВт*год.);
- за додатковою угодою від 01.11.2021 № 5 до 4,841018 грн за 1 кВт*год, або на 18,7%;
- за додатковою угодою від 30.11.2021 № 7 до 4,918504 грн за 1 кВт*год., або на 20,6%;
- за додатковою угодою від 30.11.2021 № 8 до 5,232208 грн за 1 кВт*год., або на 28,2%.
Відповідно до Порядку взаємодії між органами державної контрольно-ревізійної служби та органами прокуратури, внутрішніх справ і Служби безпеки України, затвердженого наказами Головного КРУ України, BMC України, СБУ, Генеральної прокуратури України від 19.10.2006 № 346/1025/685/53, та зареєстрованого у Мінюсті України 25.10.2005 за № 1166/13040, Першим заступником керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону доручено спеціалісту Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області дослідити обґрунтованість підвищення ціни при виконанні договору №10-21 та обрахувати суму зайво сплачених Військовою частиною НОМЕР_1 коштів.
Спеціалістом, з посиланням на наданій документи, встановлено наступне.
Підставами для укладання додаткових угод, а саме: від 01.11.2021 № № 3, 4, 5 та від 30.11.2021 №№ 7, 8, якими змінювалась ціна за одиницю товару в договір №10-21, стали відомості, що розміщені на офіційному веб-сайті "Оператор ринку", а також листи ТОВ "ЖОЕК" від 20.10.2021 № 3773-05 (з додатками), від 21.10.2021 № 3831-05 (з додатками), від 22.10.2021 № 3847-05 (з додатками), від 12.11.2021 №4176-05 (з додатками) та лист від 15.11.2021 № 4199-05 (з додатками).
Зазначені вище листи та відомості з веб-сайту "Оператор ринку" не містили даних про коливання ціни на електричну енергію за відповідний період та не могли слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Також спеціаліст дійшов висновку, що лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 20.10.2021 № 3773-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 01.11.2021 №3 до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25.01.2021 (дата укладання договору № 10-21) по 01.11.2021 (дата укладання додаткової угоди №3), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 21.10.2021 №3831-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 01.11.2021 № 4 до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25.01.2021 (дата укладання договору № 10-21) по 01.11.2021 (дата укладання додаткової угоди № 4), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 22.10.2021 №3847-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 01.11.2021 № 5 до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25.01.2021 (дата укладання договору № 10-21) по 01.11.2021 (дата укладання додаткової угоди № 5), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 12.11.2021 №4176-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 30.11.2021 № 7 до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25.01.2021 (дата укладання договору № 10-21) по 30.11.2021 (дата укладання додаткової угоди № 7), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Також лист ТОВ "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" від 15.11.2021№ 4199-05 (з додатками), який зазначений у додатковій угоді від 30.11.2021 №8 до договору № 10-21 не містить даних про коливання ціни на електричну енергію в період з 25.01.2021 (дата укладання договору № 10-21) по 30.11.2021 (дата укладання додаткової угоди № 8), а тому не може слугувати належним документом підтвердження для укладання даної додаткової угоди.
Спеціаліст також виснував, що при збільшенні ціни у договорі №10-21 за 1 кВт*год. сторонами порушені вимоги пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" при укладенні додаткових угод до цього правочину, а також п. 4.8. договору № 10-21, оскільки:
- мало місце збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни, яка була визначена сторонами при укладенні договору № 10-21,
- при відсутності належного документа підтвердження, що призвело до збільшення ціни за одиницю товару та зменшенню кількості електричної енергії.
З урахуванням наведеного прокурор відзначив, що підняття вартості 1 кВт*год. у договорі №10-21 відбулось із порушенням вимог законодавства та договірних зобов`язань, а тому постачання електричної енергії замовнику повинно було відбуватися за ціною 1 кВт*год. не дорожче чим 4,08 грн (вартість, яка передбачена договором № 10-21).
За результатом аналізу Актів приймання-передачі електроенергії та документів про оплату, прокурор встановив, що внаслідок необґрунтованого підняття ціни згідно додаткових угод № 3 від 01.11.2021, № 4 від 01.11.2021, № 5 від 01.11.2021, № 7 від 30.11.2021 та № 8 від 30.11.2021 до договору №10-21зайво сплачено ТОВ "ЖОЕК" 303 248,53 грн.
З метою захисту інтересів держави в особі позивачів Перший заступник керівника Житомирська спеціалізована прокуратура у сфері оборони звернувся до суду з цим позовом.
З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що закупівля електричної енергії за договором № 10-21 від 25.01.2021 здійснена за рахунок коштів державного бюджету, і саме на Адміністрацію ДПСУ та Військову частину НОМЕР_1 покладаються функції контролю за ефективністю використання фінансових ресурсі, в тому числі при проведення публічних закупівель, а тому останні в даному випадку підлягають визнанню органами, уповноваженим на виконання функцій захисту інтересів держави (місцевого самоврядування) в розумінні Закону України "Про прокуратуру".
На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурором на адресу позивачів надіслано повідомлення про намір звернутися до суду в інтересах держави за вих. №4737вих-24 від 18.12.2024, в якому викладено обставини укладення додаткових угод до договору, та з`ясовувалась позиція адресатів щодо звернення до суду за захистом порушених інтересів.
Водночас, Військова частина НОМЕР_1 листом від 19.12.2024. №06.1.3/13519-24-вих повідомила, що за результатом отримання повідомлення прокурора нею скеровано на адресу ТОВ "ЖОЕК" претензію про відшкодування надлишково сплачених коштів за договором № 10-21.
Адміністрація ДПСУ листом від 26.12.2024 повідомила, що ними заходи претензійно-позовної роботи не вживались.
В подальшому 05.02.2025 листом № 647вих-25 позивачів повідомлено, що Першим заступником керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону у зв`язку зі зволіканням у вирішення даного спору підготовлено позовну заяву з метою представництва інтересів держави. 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд Житомирської області рішенням від 05.06.2025 у справі №906/172/25 позов задовольнив. Визнав недійсними додаткові угоди № 3 від 01.11.2021, № 4 від 01.11.2021, № 5 від 01.11.2021, № 7 від 30.11.2021, № 8 від 30.11.2021 до договору № 10-21 від 25.01.2021 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти.
Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" на користь Військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 479 065,69 грн, з яких 303 248,53 грн - зайво сплачені кошти за договором № 10-21 від 25.01.2021, 27 292,38 грн - 3% річних, 148 524,78 грн - інфляційні втрати, а на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 22 325,99 грн сплаченого судового збору.
Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 11.02.2026 скасував пункти 7, 8 рішення Господарського суду Житомирської області від 05 червня 2025 року у справі №906/172/25 в частині присуджених до стягнення 27292,38 грн 3% річних, 148524,78 грн інфляційних втрат та судового збору. В цій частині прийняв нове рішення, про відмову в позові.
Виклав пункти 7, 8 рішення Господарського суду Житомирської області від 05.06.2025 у справі №906/172/25 в іншій редакції.
Стягнув з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" 3164,70 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Північно-західний апеляційний господарський суд зазначив, що спірні кошти були сплачені відповідачу в межах договірних правовідносин, а питання про їх безпідставність стало предметом судового розгляду та оцінки. За таких обставин до моменту встановлення судом факту безпідставного набуття коштів або визнання такої, що відпала, правової підстави їх отримання у відповідача не виник обов`язок щодо їх повернення у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а відтак відсутні правові підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Задовольняючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції фактично ототожнив сам факт подальшого визнання коштів безпідставно отриманими з наявністю прострочення з моменту їх перерахування, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.02.2024 року у справі №910/3831/22.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 906/172/25, у якій просив її скасувати в частині відмови в задоволенні присуджених судом першої інстанції до стягнення 27 292,38 грн 3% річних та 148 524,78 грн інфляційних втрат з ТОВ «Житомирська обласна енергопостачальна компанія», залишивши в силі рішення Господарського суду Житомирської області від 05.06.2025.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України прокурор вказав, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права при неврахуванні правових висновків Верховного Суду:
- з питання застосування у подібних правовідносинах ст. ст. 11, 1212 ЦК України, викладених у постановах від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 10.02.2022 у справі №916/707/21, від 04.05.2023 у справі №910/59/22, від 14.11.2023 у справі №910/2416/23;
- з питання застосування у подібних правовідносинах ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1212 ЦК України, які викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, постановах Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 916/2914/23 та від 17.09.2024 у справі № 915/1377/23, про те, що момент виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення майна, безпідставно отриманого поза межами умов, передбачених договором, слід пов`язувати з датою зарахування / отримання такого майна.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Постанова суду апеляційної інстанції переглядається Верховним Судом виключно в частині відмови в задоволенні позовної вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь військової частини 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення безпідставно одержаних грошових коштів за оспорюваними додатковими угодами.
Підставою касаційного оскарження прокурором визначено пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
У касаційній скарзі прокурор вказує на те, що у справі № 906/172/25 суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що момент виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 303 248,53 грн слід пов`язувати з датою набрання законної сили судовим рішенням, яким установлено факт безпідставності отримання майна, оскільки саме з цього моменту боржник у зобов`язанні стає достеменно проінформованим про наявність свого кондиційного зобов`язання.
Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи №906/172/25 інтерпретував положення ч. 2 ст. 625, ст. 1212 ЦК України інакше, ніж це зробив Верховний Суд у постановах від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, від 07.08.2024 у справі №916/2914/23 та від 17.09.2024 у справі №915/1377/23.
У цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що оспорювані додаткові угоди № 3 від 01.11.2021, № 4 від 01.11.2021, № 5 від 01.11.2021, № 7 від 30.11.2021 та № 8 від 30.11.2021 до договору № 10-21 від 25.01.2021 є такими, що в силу положень ст. 203, 215, 216, ч.1 ст. 1212 ЦК України підлягають визнанню недійсним, а грошові кошти в сумі 303 248,5 грн є безпідставно одержані відповідачем, а тому він зобов`язаний повернути їх позивачу.
Таким чином, на думку прокурора, суди обох інстанцій вказали саме на безпідставність набуття майна відповідачем, а не на скасування правових підстав, відповідно до яких відповідач отримав грошові кошти. Відтак, це означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином саме з моменту, коли він безпідставно отримав грошові кошти, а не з моменту, коли скасовані судовим рішенням додаткові угоди (з 11.02.2026).
У зв`язку з цим, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції, визнавши грошові кошти в сумі 303 248,5 грн як безпідставно одержані відповідачем, помилково зазначив, що вони отримані на виконання договірних відносин, правові підстави яких відпали лише після визнання цих додаткових угод недійсними. 
Вважає, що такі висновки апеляційного суду не відповідають суті ч.1 ст. 1212 ЦК України, а також не узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 10.02.2022 у справі №916/707/21, від 04.05.2023 у справі №910/59/22, від 14.11.2023 у справі №910/2416/23.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов?язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду. 
Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.
У цій справі № 906/172/25 суд апеляційної інстанції, погодився з висновками суду першої інстанції, що необхідність укладення додаткових угод №3, №4, №5, №7 та №8 не була належним чином обґрунтована та документально підтверджена, а збільшення ціни електричної енергії за додатковими угодами №4, №5, №7 та №8 перевищило граничний розмір зміни ціни за одиницю товару, встановленого пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з чим укладення зазначених додаткових угод не відповідало вимогам наведеної норми Закону, що є підставою для визнання їх недійсними.
Внаслідок необґрунтованого підняття ціни згідно з оспорюваними додатковими угодами державою в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_1 зайво сплачено відповідачеві 303248,53 грн.
Різниця між сумою фактично сплачених коштів (за цінами, які встановлювались додатковими угодами) та сумою, що підлягає сплаті з урахуванням ціни, погодженої при укладенні договору, є грошовою сумою, що була безпідставно одержана, підстава її набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний її повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.
Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, суд апеляційної інстанції зазначив, що спірні кошти були сплачені відповідачу в межах договірних правовідносин, а питання про їх безпідставність стало предметом судового розгляду та оцінки. За таких обставин до моменту встановлення судом факту безпідставного набуття коштів або визнання такої, що відпала, правової підстави їх отримання у відповідача не виник обов`язок щодо їх повернення у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а відтак відсутні правові підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновків суду першої інстанції, який задовольняючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, фактично ототожнив сам факт подальшого визнання коштів безпідставно отриманими з наявністю прострочення з моменту їх перерахування, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22. У цій постанові Великої Палати Верховного Суду чітко розмежовано випадки, коли обов`язок з повернення безпідставно набутого майна виникає з моменту його отримання, та випадки, коли такий обов`язок пов`язується з усуненням правової підстави, встановленим судовим рішенням.
За відсутності прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідача вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не відповідають положенням частини другої статті 625 ЦК України та підлягали відмові.
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає, що вони засновані на правильному застосуванні норм матеріального права та відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 і наведені в касаційній скарзі доводи прокурора не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
У касаційній скарзі прокурор зазначає, що висновки апеляційного суду не відповідають суті ч.1 ст. 1212 ЦК України, а також не узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 10.02.2022 у справі № 916/707/21, від 04.05.2023 у справі № 910/59/22, від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23.
Однак, як вбачається з наведених прокурором постанов Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 10.02.2022 у справі № 916/707/21, від 04.05.2023 у справі № 910/59/22, від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23 предметом позову у кожній з наведених справ було стягнення з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України безпідставно збережених коштів, сплачених позивачем як ПДВ, від сплати якого позивач був звільнений на підставі прямої вказівки закону.
Верховний Суд, досліджуючи питання правомірності для стягнення з відповідача безпідставно оплаченої суми ПДВ на підставі статті 1212 ЦК України, виснував таке. Постачальник як одна із сторін зобов'язання набуває кошти як ПДВ за рахунок іншої сторони (покупця) не в порядку виконання договірного зобов'язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов'язального права, бо хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку, а внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, тобто на підставі статті 1212 ЦК України.
Подібних обставин у справі № 906/172/25 не встановлено. Предметом стягнення у справі № 906/172/25 є не ПДВ, а частина погодженої сторонами у договірному порядку ціни товару (різниця між сумою фактично сплачених коштів (за цінами, які встановлювались додатковими угодами) та сумою, що підлягає сплаті з урахуванням ціни, погодженої при укладенні договору).
Отже, висновки, викладені у наведених прокурором у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, не є повністю релевантними для справи № 906/172/25, оскільки правова природа коштів, які заявлені до стягнення на підставі статті 1212 ЦК України у наведених прокурором справах та у справі № 906/172/25 є різною.
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що висновки суду апеляційної інстанції в цій частині не відповідають висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 є помилковими. 
Велика Палата Верховного Суду у цій справі № 910/3831/22, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна, зазначила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
У разі якщо особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виникає у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. 
Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Обов`язок з повернення коштів на підставі оспорюваного правочину виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.08.2021 в справі № 344/2483/18 (провадження № 61-14496св19)).
У постанові від 13 серпня 2024 року у справі № 922/4431/23 (п.7.38-7.41) Верховний Суд зазначає, що основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Прокурор наведеного не врахував, та помилково, посилаючись на висновки, зокрема викладені у пункті 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, у касаційній скарзі зазначив, що у продавця виникає обов`язок повернути безпідставно утримані кошти покупцю з моменту їх отримання, а не з моменту набранням чинності рішенням суду у справі про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, яке в цьому випадку було механізмом примусового виконання продавцем свого обов`язку з повернення безпідставно утриманих коштів, який він не виконав добровільно. Однак такі доводи касаційної скарги не співвідносяться з висновками суду апеляційної інстанції, покладеними в основу оскарженої постанови. Суд апеляційної інстанції у оскарженій постанові момент виникнення у продавця обов`язку повернути безпідставно отримані кошти пов`язував з моментом визнання судом недійсними укладених між сторонами додаткових угод до договору, якими вносились зміни до ціни договору, а не з моментом прийняття судом рішення про стягнення з продавця коштів на підставі статті 1212 ЦК України, як вказує прокурор у касаційній скарзі.
Щодо наведених прокурором постанов Верховного Суду від 07.08.2024 у справі №916/2914/23 та від 17.09.2024 у справі №915/1377/23, то вони ухвалені за інших фактичних обставин. Предметом позову у кожній з наведених справ було стягнення з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України безпідставно збережених коштів, сплачених позивачем як ПДВ, від сплати якого позивач був звільнений на підставі прямої вказівки закону.
Оскільки порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.
Відповідач як одна із сторін зобов`язання набув кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими Договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено.
Передбачений частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Подібні обставини у справі № 906/172/25 відсутні, у цій справі відповідачем кошти набуті в порядку виконання договірного зобов`язання, відповідно зобов`язання повернути отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним.
Враховуючи викладене, наведені у касаційній скарзі прокурора доводи не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного господарського суду, оскільки обставини неврахування висновків Верховного Суду та неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм статті 625, частини 1 статті 1212 ЦК України при вирішенні цього спору не підтвердилися.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши та постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржене судове рішення ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону залишити без задоволення.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 906/172/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй