ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №715/595/23
провадження № 51-4659км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого  ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
представника потерпілих ОСОБА_16 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 (з доповненням), ОСОБА_8 (з доповненнями), ОСОБА_7 (з доповненням) на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2024 року й ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2025 року, їх захисників - адвоката ОСОБА_10 на ті самі рішення та адвокатів ОСОБА_12 і ОСОБА_11 на згадану ухвалу, прокурора (з доповненням) на вказане рішення апеляційного суду, а також потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на зазначені вище вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022260000000160, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК);
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Давидівка Чернівецького району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК;
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Глибоцький районний суд Чернівецької області вироком від 10 квітня 2024 року визнав винуватим та засудив: 
ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі: за частинами 2, 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 15 років з конфіскацією майна, крім житла; ч. 4 ст. 185 цього Кодексу - на строк 7 років; ч. 1 ст. 263 КК - на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, крім житла;
ОСОБА_8 до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 15 років із конфіскацією майна, крім житла; ч. 4 ст. 185 цього Кодексу - на строк 7 років; ч. 2 ст. 289 КК - на строк 7 років з конфіскацією майна, крім житла; у виді обмеження волі за ч. 3 ст. 357 цього Кодексу - на строк 3 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, крім житла;
ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі за ч. 5 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років з конфіскацією майна, крім житла.
Суд частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , стягнув: із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 з кожного по 5600 грн на відшкодування вартості викраденого майна; з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 й ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 з кожного по 6066,66 грн витрат на поховання; по 2420,54 грн витрат на придбання ліків для лікування психічного захворювання, по 15 141 грн витрат на правничу допомогу та по 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішив суд і питання, які стосуються: запобіжного заходу, речових доказів, процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду визнано винуватими та засуджено: ОСОБА_7 як організатора й виконавця, ОСОБА_8 - як виконавця, а ОСОБА_6 - як пособника умисного вбивства ОСОБА_17 , вчиненого з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб за вказаних нижче обставин.
ОСОБА_7 , маючи цивільно-правові зобов`язання перед потерпілим ОСОБА_17 , з корисливих мотивів, а саме з метою позбавлення себе від цих зобов`язань, переслідуючи злочинний умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя потерпілого, організував вчинення умисного вбивства останнього.
Так, для реалізації цього злочинного умислу ОСОБА_7 звернувся з пропозицією до ОСОБА_8 вчинити умисне вбивство ОСОБА_17 за грошову винагороду та до ОСОБА_6 сприяти його скоєнню, на що вони погодилися.
Із цією метою ОСОБА_7 , діючи як керівник згаданої злочинної групи, спільно з ОСОБА_8 і ОСОБА_6 розробив план вчинення злочину та визначив роль кожного з її учасників у його вчиненні. Цей план полягав в організації зустрічі з потерпілим ОСОБА_17 на території Чернівецької області, підшукуванні та визначенні місця вчинення злочину, обумовленні й окресленні функцій співучасників під час вчинення кримінального правопорушення і приховуванні слідів і знарядь його вчинення.
12 травня 2022 року відповідно до попередньої домовленості ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з метою унеможливити фіксацію належних їм мобільних телефонів на місці вчинення злочину залишилися без засобів зв`язку, після чого ОСОБА_7 організував їх доставку до місця події (перевіз їх власним автомобілем).
Потім ОСОБА_7 визначив місце зустрічі з потерпілим ОСОБА_17 на території фермерського господарства, розташованого на околиці с. Молодія Чернівецького району Чернівецької області, та, знаючи, що на цій території здійснюється відеоспостереження, вжив заходів щодо припинення відеофіксації. 
У свою чергу ОСОБА_6 згідно з відведеною йому роллю повинен був усунути перешкоди (у разі їх виникнення), тобто завадити стороннім особам допомогти потерпілому та відвернути їх увагу, а після умисного вбивства ОСОБА_17 мав позбутися знарядь вчинення злочину й одягу співвиконавців, що згодом могли викрити учасників вчинення цього кримінального правопорушення.
12 травня 2022 року приблизно з 15:00 до 15:35 ОСОБА_7 доставив ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на територію фермерського господарства, розташованого на околиці с. Молодія Чернівецького району Чернівецької області, і забезпечив ОСОБА_8 знаряддями вчинення злочину. ОСОБА_6 став поза деревами поблизу заїзду на згадане фермерське господарство та здійснював візуальний огляд прилеглої території, слідкуючи таким чином за недопущенням сторонніх осіб на місце вчинення злочину.
ОСОБА_7 на автомобілі супроводив ОСОБА_17 на територію вказаного фермерського господарства. Коли потерпілий прибув на місце події, то ОСОБА_8 відповідно до відведеної йому ролі перебував у приміщенні складу із заготовленими для себе й ОСОБА_7 знаряддями вчинення злочину (предметами, ймовірно, циліндричної форми (типу бити, труби), де очікував на ОСОБА_7 та потерпілого.
Далі ОСОБА_7 попрямував у приміщення складу, де, схопивши заздалегідь заготовлене йому знаряддя, діючи спільно й узгоджено з ОСОБА_8 , почергово почали завдавати ударів предметами, ймовірно, циліндричної форми (типу бити, труби) по тілу ОСОБА_17 , у результаті цього останній, намагаючись ухилитися та захиститися від ударів, відбіг убік і став в оборонну позицію, після чого миттєво отримав різкий удар у коліно, однак, незважаючи на це, почав тікати від нападників уздовж складу (ангара).
Потім ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи спільно, усвідомлюючи, що їх умисел на позбавлення життя потерпілого не доведено до кінця через опір та втечу ОСОБА_17 , побігли за ним. ОСОБА_8 , наздогнавши потерпілого, зачепив його за ногу, таким чином змусивши його втратити рівновагу, унаслідок чого потерпілий опинився в положенні лежачи на землі, і ОСОБА_7 , діючи з особливою жорстокістю та прикладаючи фізичну силу, разом із ОСОБА_8 , кожен тримаючи у руках знаряддя злочину (предмети, ймовірно, циліндричної форми типу бити або труби), почали спільно та одночасно завдавати численних ударів по тілу, кінцівках та голові ОСОБА_17 , який, відчуваючи сильний фізичний біль, намагався оборонятися, прикриваючи голову руками, але не мав фізичної змоги протидіяти неправомірним діям нападників. Незважаючи на це, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи спільно й бажаючи настання смерті ОСОБА_17 , реалізовуючи свої злочинні наміри, з особливою жорстокістю продовжили завдавати численних ударів предметами, ймовірно, циліндричної форми (типу бити, труби), здебільшого по голові потерпілого, а ОСОБА_17 з метою врятування свого життя прикривав її руками. Такі удари ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжували завдавати доти, поки ОСОБА_17 не припинив чинити опір. Отже, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 спільно заподіяли йому велику кількість тілесних ушкоджень, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. 
Смерть ОСОБА_17 настала через спричинення відкритої черепно-мозкової травми у вигляді численних зламів кісток основи та склепіння черепа, руйнування головного мозку і його оболонок.
Після вчинення злочину ОСОБА_8 з метою приховати сліди помістив потерпілого до салону автомобіля марки «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), на якому прибув ОСОБА_17 , зібрав знаряддя вчинення злочину та з відома інших учасників злочину, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , перевіз цей автомобіль з потерпілим і залишив неподалік від Свято-Покровського жіночого монастиря, розташованого на вул. Поповича, 50 у с. Молодія.
Крім того, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, користуючись відсутністю інших осіб поблизу, заволоділи наплічною чоловічою сумкою потерпілого й гаманцем із грошима, чим спільно спричинили ОСОБА_17 майнової шкоди в загальному розмірі 11 200 грн.
Також ОСОБА_8 , маючи на меті приховати вчинений злочин, заволодів важливими особистими документами потерпілого, а саме: посвідченням водія ОСОБА_17 серії НОМЕР_2 , виданим Новоселицьким ВРЕР ВДАІ УМВС України в Чернівецькій області, та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) серії НОМЕР_3 , які потім зі знаряддям вчинення злочину передав ОСОБА_6 , що перебував на пасажирському сидінні автомобіля ОСОБА_7 , а той згодом викинув речі ОСОБА_8 та ці документи потерпілого в с. Кам`яна Чернівецького району Чернівецької області.
До того ж ОСОБА_8 , знаючи, що ОСОБА_17 прибув на територію фермерського господарства на автомобілі марки «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), заволодів ключами від замка запалювання цього автомобіля та, отримавши можливість вільно розпоряджатися транспортним засобом, усупереч волі користувача ОСОБА_17 та власника автомобіля ОСОБА_14 , за допомогою ключа від замка запалювання завів двигун і рушив заднім ходом до потерпілого ОСОБА_17 .
Далі ОСОБА_8 , усвідомлюючи значення своїх дій, з метою приховання слідів вчинення умисного вбивства ОСОБА_17 , помістив його на заднє пасажирське сидіння автомобіля марки «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та повторно заволодів цим транспортним засобом потерпілого, на якому вивіз труп ОСОБА_17 з території фермерського господарства на земельну ділянку, розташовану неподалік Свято-Покровського жіночого монастиря, що на вул. Поповича, 50 у с. Молодія, де і залишив його з метою приховування місця перебування тіла ОСОБА_17 з ознаками насильницької смерті.
У результаті таких дій ОСОБА_8 повторно незаконно заволодів транспортним засобом - автомобілем марки «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), зареєстрованим за ОСОБА_14 , вартість якого становить 289 447,98 грн.
Крім того, ОСОБА_7 , діючи всупереч Положенню про дозвільну систему, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами, а також Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622 з наступними змінами, тобто без передбаченого законом дозволу, умисно придбав у час, у місці та у спосіб, які не встановлено слідством, пістолет, що є нарізною вогнепальною зброєю калібру 9 мм і виготовлений саморобним способом із пневматичного газобалонного пістолета МР-654К, та шість патронів, які є боєприпасами, виготовленими промисловим способом до нарізної вогнепальної зброї, - 9-мм пістолетними патронами ПМ (9х18), і надалі зберігав їх за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , поки їх не було виявлено й вилучено працівниками поліції під час обшуку, проведеного 13 травня 2022 року в період з 19:34 до 22:02.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2025 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Глибочицького районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Також просить призначити автотехнічну експертизу. 
Доводи його касаційної скарги зводяться до тверджень про сфабрикованість щодо нього кримінального провадження, незаконність судових рішень та відсутність доказів винуватості.
Зазначає, що обшук у с. Молодія Чернівецького району Чернівецької області проведено за невідомою йому адресою - вул. Європейська, 1.
Наголошує на незаконності відібрання в нього біологічних зразків, а саме крові та слини, без дозволу суду.
Вважає його затримання незаконним. Звертає увагу на те, що місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання захисту про здійснення запиту до Калуського районного відділу поліції Івано-Франківської області щодо надання відеозаписів із камер відеоспостереження та відомостей із журналу відвідувачів про час і підстави його затримання.
Вказує на недопустимість слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 , через порушення права останнього на захист у зв`язку із залученням захисника із центру безоплатної правової допомоги після проведення згаданої слідчої дії. 
Наголошує на тому, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги показань ОСОБА_8 , наданих ним під час судового розгляду, а також того, що ці показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_18 . Зазначає, що апеляційний суд не врахував показань цього свідка, який у ході апеляційного розгляду підтвердив, що бачив, як сірий автомобіль двічі переїхав людину.
Стверджує, що показання ОСОБА_8 , надані під час досудового розслідування та слідчого експерименту, є надуманими й не підтверджуються матеріалами справи.
Не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, якими стороні захисту відмовлено в проведенні автотехнічної експертизи.
Наполягає на недоведеності його винуватості за ч. 4 ст. 185 КК, зокрема у викраденні електронних сигарет та інших речей потерпілого.
Зазначає, що прокурор під час дослідження доказів не надав штанів, на яких виявлено кров, яку неможливо було ідентифікувати, а надав їх лише під час судових дебатів, що є порушенням вимог закону.
У доповненні до касаційної скарги засуджений ОСОБА_7 звертає увагу касаційного суду на те, що апеляційний суд у судовому засіданні відмовив у прослуховуванні доказу, наданого його захисником ОСОБА_9 на підтвердження його невинуватості, а саме аудіозапису розмови між захисником та свідком ОСОБА_18 . Просить Верховний Суд його прослухати і приєднати до матеріалів кримінального провадження.
Крім того, акцентує на фотознімках автомобіля потерпілого, на бампері якого виявлено кров, а також на тілесних ушкодженнях ОСОБА_17 . Тілесні ушкодження, виявлені в останнього, на переконання ОСОБА_7 , могли бути отримані лише внаслідок наїзду автомобілем.
Стверджує про знущання, катування свідків і примушування їх давати сфабриковані показання.
Звертає увагу на наявні в нього захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я просить звільнити його з-під варти, змінивши запобіжний захід із тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі.
Захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_11 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені в кримінальному провадженні судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_11 указує на недотримання апеляційним судом вимог статей 370, 404, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не виклав мотивів, з яких відкинув докази захисту, показання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_18 , надані суду.
Водночас захисник стверджує, що апеляційний суд не виклав мотивів, з яких відмовив у задоволенні клопотання захисту про призначення комплексної комісійної судово-медичної, медико-криміналістичної, транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертиз.
На переконання захисту, суд апеляційної інстанції проігнорував докази (протокол огляду місця події від 13 травня 2022 року, протокол огляду автомобіля «Toyota Camry», висновок експерта від 30 грудня 2022 року № 1033, висновок судово-молекулярно-генетичної експертизи від 15 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5836-БД і висновок експерта від 30 грудня 2022 року № 107), якими підтверджуються показання ОСОБА_8 , надані в судовому засіданні, щодо здійснення ним наїзду (переїзду) на потерпілого, та не з`ясував, яким чином кров ОСОБА_17 потрапила на днище автомобіля і звідки на його тілі з`явилися термічні опіки.
Указує на недоведення корисливого мотиву в ОСОБА_7 щодо позбавлення життя ОСОБА_17 через відсутність документального підтвердження будь-якої заборгованості засудженого перед потерпілим.
Також зазначає, що апеляційний суд належним чином не мотивував, з яких підстав не взяв до уваги твердження захисту щодо недопустимості як доказу протоколу обшуку, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 , у ході якого було вилучено пістолет і патрони.
Водночас захисник звертає увагу на відсутність невідкладних підстав для проведення обшуку та наголошує на тому, що в ході відеофіксації цієї слідчої дії камера не зафіксувала моменту й місця, коли і де були виявлені заборонені речі.
Також ОСОБА_11 зауважує на непідтвердженні під час судового розгляду інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК. 
Поряд із цим наголошує на порушенні права ОСОБА_8 на захист через неналежне здійснення ОСОБА_19 захисту під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 .
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені в кримінальному провадженні судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Засуджений зазначає про порушення, допущені на стадії досудового розслідування, зокрема не дотримано слідчим вимог КПК під час досудового розслідування, не проведено експертиз та не здійснено всебічного і повного розслідування з метою з`ясування всіх обставин кримінального провадження.
ОСОБА_6 стверджує про недотримання судом розумних строків розгляду кримінального провадження та про відсутність належних доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Указує на незаконність обшуку за місцем проживання, оскільки слідчу дію проведено без захисника.
Наголошує на застосуванні працівниками поліції до нього недозволених методів слідства та психологічного тиску.
На переконання ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції допустив порушення принципів рівності й змагальності, а також здійснив формальний розгляд без перевірки його доводів і захисника, викладених в апеляційних скаргах.
Також засуджений вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у розгляді доказу - флешносія та нововиявленої обставини, не задовольнив клопотання про повторне дослідження доказів, не розглянув заявленого відводу прокурору, не завершив допиту свідка ОСОБА_18 і не оголосив поданих ним клопотань.
Стверджує, що ухвала апеляційного суду від 30 травня 2025 року, якою відмовлено в призначенні експертизи, не відповідає змісту судового засідання та встановленим судом обставинам, не містить посилань на докази й фактично є копією ухвали від 13 лютого 2025 року.
У доповненні до касаційної скарги ОСОБА_6  зазначає про непроведення в межах кримінального провадження трасологічної та автотехнічної експертиз, безпідставне відхилення судами показань свідка ОСОБА_18 , неусунення судами суперечностей у висновках експертів щодо смерті потерпілого, яку вказано по-різному, повторно наголошує на застосуванні до нього незаконних методів слідства і психологічного тиску з боку працівників поліції, заперечує наявність складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 115 КК, а також доказів на підтвердження наявності в нього умислу на вчинення спільних дій з іншими особами.
Захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені в кримінальному провадженні судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_10 зазначає, що обвинувачення, викладене у вироку суду, за змістом відрізняється від обвинувачення, викладеного ОСОБА_6 в обвинувальному акті.
Стверджує, що апеляційний суд не надав аргументованої відповіді на цей довід у тій частині, що зміна місцевим судом обвинувачення стосується мотиву злочину, часу його вчинення (11 травня 2022 року), попередньої домовленості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 про вчинення умисного вбивства потерпілого, а також місця вчинення злочину та фактичних дій ОСОБА_6 як пособника у його вчиненні, і це не призвело до зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення в частині її пом`якшення та покращення становища підзахисного.
Вказує, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Наголошує, що показання свідка ОСОБА_18 в частині руху транспортних засобів ОСОБА_7 і потерпілого («Toyota Camry» під керуванням ОСОБА_8 ) з території ферми спростовують фактичні дані, отримані в ході слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 .
Зазначає про необґрунтоване відхилення апеляційним судом доводів сторони захисту щодо неналежності доказів (висновків судово-медичних імунологічних експертиз від 14 липня 2022 року № 1032 та 12 липня 2022 року № 1023, а також судово-молекулярно-генетичних експертиз від 11 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5837-БД, 17 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5840-БД та 08 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/5847-БД), покладених в основу доведеності винуватості саме ОСОБА_6 , а також стосовно того, що місцевий суд не взяв до уваги доказів, які виправдовують засудженого.
На думку захисника, в оскаржуваних судових рішеннях не наведено підстав, з яких суди зважили на одні докази та не надали належної оцінки іншим.
Наполягає на недоведенні судом наявності в діях ОСОБА_6 попередньої змови і співучасті у формі пособництва у вчиненні умисного вбивства потерпілого, а також на безпідставному інкримінуванні засудженому кваліфікуючих ознак «особливої жорстокості» та «корисливого мотиву».
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду.
Вказує на неправильну кваліфікацію його діянь за ст. 115 КК, оскільки відбувся наїзд (переїзд) автомобілем потерпілого. 
Зазначає про непроведення експертиз автомобіля потерпілого.
Наголошує на порушенні його права на захист під час затримання через ненадання можливості залучити захисника, а також на застосуванні до нього незаконних методів слідства працівниками поліції. 
Стверджує, що жодних документів із захисником ОСОБА_19 він не підписував.
Захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_12 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_12 звертає увагу на невідповідність рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК.
За твердженням захисника, наявні в матеріалах справи висновки експертів є неповними та не дають чітких відповідей на питання, що мають значення для з`ясування всіх обставин справи. Водночас вказує, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 30 грудня 2022 року № 107, у якому зазначено, що опік, виявлений на тілі потерпілого, виник у результаті травмуючої дії термічного фактора, ставить під сумнів висновки попередніх експертиз про те, що тілесні ушкодження заподіяно ОСОБА_17 унаслідок травмуючої дії предметів (бити, труби).
Наголошує на недопустимості проведеного за участю ОСОБА_8 слідчого експерименту у зв`язку з неповідомленням центру надання безоплатної правової допомоги про його затримання, а також формальною участю захисника ОСОБА_19 під час слідчої дії.
Стверджує про недопустимість висновку психологічної експертизи від 13 вересня 2022 року № СЕ-19/102-22/12506-ПС, оскільки експерт проводив дослідження за відеозаписом без особистої присутності ОСОБА_8 , що є порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5.
Зазначає про наявність суперечностей у вироку суду щодо корисливого мотиву, адже суд констатував недоведеність факту позики грошей.
Наполягає на недоведеності вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, через відсутність доказів того, що ОСОБА_8 у змові з ОСОБА_7 вчинили крадіжку чужого майна, а також, що засуджений особисто обшукав наплічну сумку потерпілого, вилучив з неї посвідчення водія на ім`я потерпілого та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Camry» і викрав їх для подальшого приховування.
Також вказує на відсутність доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
У касаційній скарзі з доповненням прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як зазначає прокурор, апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинили злочин, який належить до категорії особливо тяжких і за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі, шкоду потерпілим не відшкодовано, а також не враховано в повному обсязі непоправних тяжких наслідків у вигляді смерті людини.
Наголошує, що суд залишив поза увагою обставини, які мають істотне значення для справи, а саме те, що злочин вчинено за заздалегідь розробленим планом, із корисливих мотивів та з особливою жорстокістю.
Акцентує на неврахуванні судом позиції потерпілих і даних про особи засуджених.
На думку касатора, апеляційний суд проігнорував висновки судово-медичних експертиз, якими встановлено кількість, локалізацію заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував неможливості застосування довічного позбавлення волі стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
На переконання прокурора, покарання у виді позбавлення волі на певний строк, застосоване до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , не зможе досягти головної мети - виправлення засуджених та запобігання вчиненню ними нових злочинів, у зв`язку з чим до них необхідно застосувати найвищу міру покарання - довічне позбавлення волі, яке буде необхідним і достатнім.
У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, просять скасувати постановлені судові рішення стосовно  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як зазначають касатори, суди попередніх інстанцій, призначаючи засудженим покарання, належним чином не врахували молодого віку потерпілого, їхньої думки щодо призначення засудженим покарання у виді довічного позбавлення волі, а також невідшкодування шкоди.
Вважають, що суди залишили поза увагою те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 раніше неодноразово були засуджені, зокрема, за корисливі й насильницькі злочини, заздалегідь спланували та вчинили особливо тяжкий злочин за попередньою змовою, з особливою жорстокістю.
Акцентують на нерозкаяності засуджених.
На їх переконання, призначене  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на певний строк не є достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.
У письмових запереченнях на касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 потерпілі  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , посилаючись на безпідставність викладених у них доводів, просять залишити касаційні скарги без задоволення. 
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений ОСОБА_7 підтримав подану ним касаційну скаргу, а також касаційні скарги захисника ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_12 . Щодо касаційних скарг прокурора, потерпілих поклався на розсуд суду.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав подану ним касаційну скаргу, а також касаційні скарги захисника ОСОБА_10 , засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Заперечив проти задоволення касаційних скарг прокурора, потерпілих.
Засуджений ОСОБА_8 підтримав подану ним касаційну скаргу, а також касаційні скарги захисника ОСОБА_12 , засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . Заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора, а щодо касаційної скарги потерпілих поклався на розсуд суду.
Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підтримали подані захисниками та їх підзахисними касаційні скарги, просили їх задовольнити та заперечили проти задоволення касаційних скарг прокурора і потерпілих.
Прокурор ОСОБА_5 , надавши пояснення, підтримала касаційні скарги сторони обвинувачення та потерпілих і заперечила проти задоволення касаційних скарг захисників і засуджених.
Потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 і їх представник - адвокат ОСОБА_16 - підтримали касаційну скаргу потерпілих та касаційну скаргу прокурора і заперечили проти задоволення касаційних скарг сторони захисту.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах засуджених, їх захисників, потерпілих та прокурора, Суд дійшов висновку, що ці скарги необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правової оцінки встановлених обставин і не має права досліджувати докази (зокрема, прослуховувати у судовому засіданні аудіозаписи, про що просить засуджений ОСОБА_7 у доповненні до касаційної скарги), встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Отже, Суд відхиляє доводи касаційних скарг, у яких сторона захисту оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, оскільки ці доводи по суті зводяться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, та містять власну версію подій.
Стосовно доводів про недоведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм діянь
У касаційних скаргах засуджені  ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , як іїх захисники, серед іншого, вказують на відсутність доказів винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційних скарг і з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не погоджується з такими твердженнями сторони захисту з огляду на таке. 
З матеріалів справи вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Так, постановляючи вирок, місцевий суд урахував показання:
засуджених ОСОБА_7 , який не визнав винуватості, заперечив наявність боргових зобов`язань перед потерпілим та зазначив, що зустріч із ОСОБА_17 відбулася за ініціативою останнього. Повідомив про бійку на фермі між ОСОБА_17 і ОСОБА_8 . Вказав, що ОСОБА_6 участі у бійці не брав. Разом із останнім він залишив територію ферми, а ОСОБА_8 залишився і куди він поїхав далі йому невідомо;
ОСОБА_8 , який частково визнав винуватість та повідомив, що ОСОБА_7 привіз його разом зі ОСОБА_6 на ферму. Зазначив про обставини бійки з потерпілим. Також повідомив, що ОСОБА_17 передав йому ключі від свого автомобіля та попросив відвезти його додому. Сівши за кермо його автомобіля, він не розрахував і двічі переїхав потерпілого. Після наїзду допоміг останньому сісти в автомобіль. Вони виїхали з ферми, і дорогою ОСОБА_17 попросив залишити його, зазначивши, що зателефонує і за ним приїдуть. Він залишив автомобіль у кущах, оскільки не міг зупинитися. Зазначив, що з автомобіля нічого не забирав - ані сумки, ані документів. Заперечив розмови зі ОСОБА_6 щодо потерпілого та факт передавання йому речей ОСОБА_17 . Повідомив, що, перебуваючи в автобусі, побачив кров на кросівках, тому викинув їх через вікно автобуса, документів у кросівках не було;
ОСОБА_6 , який повністю заперечив свою винуватість. Вказав, що 12 травня 2022 року зустрічався з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з метою отримання допомоги в пошуку пального. Повідомив, що ОСОБА_7 розповів йому про бійку за участю ОСОБА_17 і ОСОБА_8 . Заперечив факт передавання ОСОБА_8 будь-яких речей чи знарядь; 
а також потерпілого ОСОБА_13 (брата загиблого ОСОБА_17 ), який пояснив, що йому було відомо про спілкування його брата з ОСОБА_7 та про те, що, зі слів брата, гроші на придбання квартири перебували у володінні ОСОБА_7 . Також зазначив, що в день події брат повідомляв йому про заплановану зустріч із ОСОБА_7 , однак мети цієї зустрічі не уточнював;
свідків: ОСОБА_20 (співмешканки потерпілого ОСОБА_17 ), яка повідомила, що гроші, призначені для придбання квартири, спочатку були в неї, після чого вона передала ОСОБА_7 на зберігання 20 000 євро. Зазначила, що ОСОБА_17 неодноразово просив ОСОБА_7 повернути їх, однак той відмовлявся та уникав зустрічей із потерпілим;
ОСОБА_21 (брата ОСОБА_20 ), який зазначив, що приблизно за два тижні до події спілкувався з потерпілим, який повідомив, що ОСОБА_7 не повертає йому 20 000 євро, переданих останньому на зберігання;
ОСОБА_22 , який видав працівникам поліції знайдені ним кросівки з документами та повідомив про обставини їх виявлення;
ОСОБА_23 (співмешканки ОСОБА_8 ), яка розповіла, що в день події двічі телефонувала ОСОБА_8 , однак його мобільний телефон був вимкнений. Також зазначила, що після повернення ОСОБА_8 ввечері на його футболці були плями. Вказала, що 16 травня 2022 року ОСОБА_8 добровільно сів до службового автомобіля працівників поліції;
ОСОБА_24 (власника фермерського господарства в с. Молодія), який зазначив, що на території його господарства встановлено шість камер відеоспостереження, робота яких могла перериватися у зв`язку з перебоями електропостачання;
ОСОБА_25 (подруги ОСОБА_7 ), яка повідомила, що, коли перебувала в домоволодінні ОСОБА_7 , останній демонстрував їй пістолет чорного кольору, однак марку та модель вона не знає;
ОСОБА_18 (залегендованої особи), який повідомив, що при вході на територію ферми зустрів ОСОБА_7 у момент, коли той сідав до автомобіля разом з іншим чоловіком. Бачив, як невідомий йому чоловік, керуючи автомобілем, рухаючись заднім ходом, здійснив наїзд на чоловіка, який перебував на землі, після чого затягнув його, ще живого, на заднє сидіння автомобіля. Вказав, що автомобіль ОСОБА_7 поїхав у напрямку села, а інший автомобіль сірого кольору на великій швидкості рушив слідом, після чого звернув у напрямку жіночого монастиря;
ОСОБА_26 (товариша ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ), який повідомив, що в день події обідав у кафе разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , розмов про придбання пального не було. Після цього ОСОБА_7 відвіз його до с. Молодія, а ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишилися поблизу території ферми;
ОСОБА_27 (товариша ОСОБА_17 ), який зазначив, що потерпілий повідомляв йому про неповернення ОСОБА_7 грошей, однак точний розмір суми йому невідомий.
А також суд узяв до уваги письмові докази, серед яких: 
протокол огляду місця події від 13 травня 2022 року з таблицею до нього. У ході слідчої дії, зокрема, виявлено і вилучено змиви речовини бурого кольору, зіскоб речовини бурого кольору з поверхні заднього бампера, нижню частину чохла водійського сидіння з нашаруванням речовини бурого кольору та сліди рук із зовнішньої поверхні лівих задніх дверей автомобіля над дверною ручкою, із панелі важеля коробки перемикання передач, що запаковані в паперовий конверт; 
довідка від 13 травня 2022 року № 443-К, якою установлено збіг слідів з відбитками та відтисканням лівої руки в дактилокарті, що заповнена на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
висновок експерта від 19 травня 2022 року № СЕ-19/126-22/3242-Д, згідно з яким два сліди пальців рук та один слід долоні, вилучені в ході огляду місця події, залишені ОСОБА_8 ;
протокол огляду від 17 травня 2022 року, за даними якого в ході огляду виявлено на днищі автомобіля «Toyota Camry» плями бурого кольору та відібрано змиви з них; 
висновки судово-медичних імунологічних експертиз від 12 та 14 липня 2022 року № 1023, 1029, 1032 та № 1033, відповідно до яких на водійському чохлі, зіскобі з бампера та 4 змивах речовини бурого кольору, вилучених під час огляду місця події 13 травня 2022 року, а також 5 змивах речовини бурого кольору, вилучених у ході огляду автомобіля «Toyota Camry» 17 травня 2022 року, виявлено кров людини, що не виключає її походження від ОСОБА_17 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 або цих трьох осіб у різній комбінації змішування;
протокол огляду місця події від 14 травня 2022 року з таблицею до нього. У ході огляду фермерського господарства, розташованого на АДРЕСА_4 , виявлено місця на ґрунті з нашаруванням речовини бурого кольору, схожої на кров; 
висновок судово-медичної імунологічної експертизи від 11 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5845-БД, відповідно до якої на зразках, вилучених під час огляду фермерського господарства, виявлено кров, яка за генетичними ознаками збігається зі зразком крові ОСОБА_17 ;
протокол огляду місця події від 14 травня 2022 року з фототаблицею до нього, за даними якого під час огляду фермерського господарства, розташованого на вул. Польовій у с. Молодія, виявлено бейсболку темно синього кольору, на внутрішній та зовнішній частинах козирка якої наявні плями у вигляді мазків речовини бурого кольору, схожої на кров; 
висновок судово-медичної імунологічної експертизи від 13 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/5848-БД, відповідно до якої на бейсболці, вилученій у ході огляду фермерського господарства, виявлено кров, яка за генетичними ознаками збігається зі зразком крові ОСОБА_17 ;
висновок експерта від 16 січня 2023 року № СЕ-19/109-22/15998-БД, яким установлено, що на кросівках, виданих свідком ОСОБА_22 , виявлено генетичні ознаки слідів крові людини та клітин із ядрами, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_17 , а також із генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_8 ;
оптичні носії інформації та скриншоти відеозаписів, якими встановлено переміщення 12 травня 2022 року автомобілів «Hyundai ix35» (державний номерний знак НОМЕР_4 ), що належить ОСОБА_7 , у період з 06:50 до 17:50 у с. Чагор, с. Молодія, с. Валя Кузьмина, м. Чернівці, с. Магала, м. Сторожинці, с. Луковці, с. Корчівці, с. Черешенка, с. Берегомет, с. Нова Жадова і м. Вижниці та «Audi A3» (державний номерний знак НОМЕР_5 ), що належить ОСОБА_28 , у період із 07:27 до 21:50 у с. Чагор, с. Молодія, м. Чернівцях, с. Кам`яна, м. Сторожинці;
протокол огляду відеореєстратора і відеозаписів від 26 травня 2022 року, згідно з яким оглянуто відеозаписи з камер відеоспостереження, розміщених на складах ферми ОСОБА_24 , на магазині «У Дмитра» та піцерії « Шо-Шо », якими зафіксовано приїзд ОСОБА_7 на автомобілі 12 травня 2022 року о 10:25 на територію фермерського господарства, його виїзд о 10:30 і припинення відеофіксації о 10:31 на території зазначеного господарства. Також зафіксовано перебування ОСОБА_26 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 й ОСОБА_7 у період з 13:54 до 14:21 у магазині «У Дмитра», а також те, що о 12:49 того ж дня ОСОБА_6 сідає до автомобіля ОСОБА_7 ;
протокол огляду від 30 травня 2022 року, відповідно до якого оглянуто відеозапис з камери, розміщеної на піцерії «Шо-Шо», яким зафіксовано, що 12 травня 2022 року о 12:44 ОСОБА_6 залишає у своєму автомобілі мобільний телефон, о 16:34 поміщає до багажника автомобіля картонну коробку, а о 18:51 разом з ОСОБА_26 їде й о 21:45 повертається на зазначеному автомобілі;
протокол обшуку від 13 травня 2022 року з відеозаписом до нього. У ході слідчої дії, проведеної за місцем проживання ОСОБА_7 , а саме на АДРЕСА_3 , виявлено та вилучено, зокрема вісім патронів калібру 9 мм, предмет схожий на пістолет без маркування, магазин до пістолета, металеву трубку схожу на глушник, шість патронів; 
висновок експерта від 14 травня 2022 року № СЕ-19/126-22/3102-БЛ, відповідно до якого вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 шість патронів є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 9 мм; 
висновок експерта від 15 травня 2022 року № СЕ-19/126-22/3103-БЛ, за відомостями в якому вилучений у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 пістолет є нарізною вогнепальною зброєю калібру 9 мм, виготовлений саморобним способом, шляхом заміни ствола та внесення змін у конструкцію рамки, УСМ та кожух затвору з пневматичного газобалонного пістолета МР-654К; 
висновки експертів від 15 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5856-БД та СЕ-19/109-22/5842-БД, згідно з якими на магазині, вилученому під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , та змивах із руків`я, спускового гачка і затвору предмета, схожого на пістолет, виявлено клітини з ядрами, що збігаються з генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_7 ;
протокол слідчого експерименту від 17 травня 2022 року за участю ОСОБА_8 і диском із зафіксованою слідчою дією, під час якої ОСОБА_8 розповів та відтворив обставини вчинення кримінальних правопорушень за його участю, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;
висновок судово-психологічної експертизи від 13 вересня 2022 року № СЕ-19/102-22/12506-ПС, яким не виявлено ознак здійснення на ОСОБА_8 у ході слідчого експерименту психологічного впливу з боку осіб, які брали участь у слідчій дії;
протокол огляду місця події від 17 травня 2022 року, відповідно до якого під час огляду фермерського господарства, розташованого на АДРЕСА_4 , у приміщенні складу виявлено кепку чорного кольору;
висновок експерта від 10 серпня 2022 року № СЕ-19/102-22/5846-БД, за даними якого на знайденій на території фермерського господарства кепці виявлено клітини з ядрами, генетичні ознаки яких збігаються зі зразком букального епітелію ОСОБА_8 ;
протокол затримання від 13 травня 2022 року, відповідно до якого в ОСОБА_7 вилучено спортивні штани;
протокол огляду речей від 01 червня 2022 року, згідно з яким оглянуто мобільні телефони ОСОБА_7 і встановлено з`єднання, зокрема 11 та 12 травня 2022 року, з мобільним номером, що належить ОСОБА_14 ;
висновок експерта від 08 серпня 2022 року № 1021, відповідно до якого на штанах, вилучених у ході затримання ОСОБА_7 , знайдено кров людини;
висновок експерта від 19 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/7716-БД, згідно з яким генетичні ознаки слідів крові, виявлені на штанах ОСОБА_7 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_17 ;
протокол обшуку від 19 травня 2022 року, проведеного за місцем тимчасового проживання ОСОБА_6 , у ході якого виявлено і вилучено, зокрема, спортивні штани; 
висновок експерта від 12 липня 2022 року № 1027, відповідно до якого на штанах, вилучених у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , виявлено кров людини;
висновок експерта від 13 січня 2022 року № СЕ-19/102-22/15997-БД, згідно з яким генетичні ознаки слідів крові, виявлених на штанах ОСОБА_6 , є змішаними, належать більше ніж двом особам та є непридатними для подальшої генетичної ідентифікації.
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши і проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК; ч. 3 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК та ч. 5 ст. 27 пунктами 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК відповідно.
З матеріалів справи вбачається, що суд визнав показання, надані ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 під час судового розгляду, суперечливими й непослідовними, такими, що повністю спростовуються іншими дослідженими у справі доказами.
Водночас під час судового розгляду не знайшли підтвердження показання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 щодо причин зустрічі ОСОБА_7 з потерпілим, обставин виникнення конфлікту ОСОБА_8 з ОСОБА_17 , наявності в потерпілого зброї, а також подальших дій співучасників із його майном.
Також суд критично оцінив слідчий експеримент, проведений за участю ОСОБА_7 , зазначивши, що версія подій, викладена засудженим у ході цієї слідчої дії, суперечить установленим обставинам справи, зокрема висновкам експертів та результатам слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 .
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи захисника ОСОБА_10 про те, що суд не взяв до уваги доказів (протоколу обшуку автомобіля «Audi A3», а також висновків експертів від 06 липня 2022 року № 1025, 1026 і від 07 липня 2022 року № 1022, 1028, 1031), які, на його думку, виправдовують ОСОБА_6 , оскільки суд зважив та оцінив ту сукупність доказів, яка, за його висновком, доводить винуватість засуджених, зокрема ОСОБА_6 , поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм діянь, а доводи захисту в касаційних скаргах вважає неспроможними з огляду на таке.
Зокрема, у ході судового розгляду встановлено, що органом досудового розслідування не надано доказів, які б підтверджували викрадення засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 електронних сигарет «IQOS» потерпілого. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК, а наведені доводи ОСОБА_7 про недоведеність його винуватості в цій частині обґрунтовано відхилили як такі, що не спростовують сукупності зібраних у справі доказів. З цими висновками судів погоджується і Верховний Суд.
Одним із доказів, яким суди обґрунтували висновок про винуватість засуджених, є відомості, зафіксовані у протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 . Допустимість цього доказу сторона захисту послідовно заперечувала на всіх стадіях судового провадження. Аналогічні доводи щодо його недопустимості засуджені та їх захисники навели і в касаційних скаргах.
Стосовно слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 .
Сторона захисту стверджує, що протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 є недопустимим доказом, оскільки показання засудженого, надані в ході цієї слідчої дії не підтверджуються іншими доказами, наявними в матеріалах справи, а також отримані з порушенням права засудженого на захист та із застосуванням недозволених методів слідства.
Верховний Суд відхиляє ці твердження захисту, зважаючи на таке. 
Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, у тому числі слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки та обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
З матеріалів справи вбачається, що протокол слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 , був предметом оцінки судів попередніх інстанцій, які встановили, що слідчу дію проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, а дані, зафіксовані в ході її проведення, узгоджуються з іншими наявними у справі доказами.
Так, під час слідчого експерименту, проведеного 17 травня 2022 року в період з 11:35 до 13:43 (т. 7, а. п. 53-58), ОСОБА_8 у присутності захисника, статиста і понятих під відеофіксацію добровільно, детально та послідовно розповів про попередню зустріч, що відбулася 11 травня 2022 року в автомобілі ОСОБА_7 , під час якої останній, ОСОБА_6 і він обговорили обставини подій, заплановані на 12 травня 2022 року, а також безпосередньо відтворив обставини події, що сталася 12 травня 2022 року. Зокрема, розповів, як у їдальні «У Дмитра», до якої вони попередньо прибули разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , останній пояснив, хто яку роль має виконувати під час розмови з ОСОБА_17 . Крім того, він показав свої дії, а також дії ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , пов`язані з учиненням злочину, та пояснив, хто і де перебував, яким знаряддям ОСОБА_17 завдано тілесних ушкоджень. Розповів, що після побиття потерпілого він за вказівкою ОСОБА_7 заволодів сумкою, ключами від автомобіля та гаманцем потерпілого й передав сумку та гаманець ОСОБА_7 ; відніс до автомобіля ОСОБА_7 дубинку і куртку потерпілого з документами на автомобіль ОСОБА_17 , помістив тіло останнього в його ж автомобіль, повідомив як заволодів цим транспортним засобом, та показав місце, де залишив його з тілом ОСОБА_17 .
Захисник ОСОБА_10 у касаційній скарзі вказує на те, що встановлені під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 фактичні дані, зокрема щодо зустрічі, яка відбулася 11 вересня 2022 року біля ТЦ «Формаркет», розмови, у ході якої ОСОБА_7 зазначив, які дії має виконувати кожен з учасників, а також дій кожного з них під час та після вчинення злочину і переміщення знарядь вчинення злочину й речей потерпілого до автомобіля ОСОБА_7 , не підтверджуються іншими доказами, наявними у справі, та спростовуються, зокрема, показаннями, наданими під час судового розгляду ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , показаннями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 , протоколом слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_7 , а також відомостями з відеореєстратора, вилученого за місцем проживання ОСОБА_7 .
Колегія суддів з матеріалів справи встановила, що протокол слідчого експерименту від 17 травня 2022 року, проведеного за участю ОСОБА_8 , суд першої інстанції дослідив та оцінив у сукупності з іншими доказами у справі відповідно до вимог ст. 94 КПК. Викладені під час слідчої дії відомості щодо обставин подій, ролі кожного з учасників та їхніх дій після вчинення злочину суд визнав такими, що узгоджуються з іншими дослідженими доказами, зокрема результатами експертних досліджень (висновками судово-медичних експертиз від 14 червня і 03 жовтня 2022 року № 368, від 30 грудня 2022 року № 107, якими встановлено локалізацію та характер тілесних ушкоджень потерпілого, причину його смерті) і даними відеозапису з камери відеоспостереження, розміщеної на магазині «Шо-Шо».
Ті докази, на які посилається захисник (показання засуджених, надані під час судового розгляду, слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , показання свідка ОСОБА_18 в частині того, що він нічого не бачив у ОСОБА_7 , крім барсетки, були предметом дослідження та оцінки судів, які із належних мотивів відхилили їх.
Водночас ОСОБА_10 не наводить обґрунтування того, як інші докази (відсутність телефонних з`єднань 11 травня 2022 року, показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_24 , а також показання свідка ОСОБА_18 в частині руху транспортних засобів з території ферми) спростовують висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 .
Крім того, суди звернули увагу на те, що слідчий експеримент проведено за участю захисника ОСОБА_19 , однак ні засуджений, ні захисник не висловлювали жодних зауважень під час слідчого експерименту щодо порядку його проведення чи результатів.
Доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що він не укладав жодних документів із захисником ОСОБА_19 та нічого не підписував, спростовуються наявним у матеріалах кримінального провадження договором про надання правової допомоги від 17 травня 2022 року (т. 7, а. п. 31), укладеним між ним і зазначеним захисником. Договір містить підпис ОСОБА_8 , належність якого засуджений не заперечує та під сумнів не ставить.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу затримання від 17 травня 2022 року (т. 7, а. п. 170-173) ОСОБА_8 затримано о 16:30, а о 17:16 повідомлено орган, уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до наявного в матеріалах справи доручення від 17 травня 2022 року № 024-0000565 для надання безоплатної вторинної правової допомоги (т. 7, а. п. 175) засудженому було призначено захисника ОСОБА_30 , що спростовує аргументи ОСОБА_8 про порушення його права на захист під час затримання через ненадання йому можливості скористатися безоплатною правничою допомогою.
Після цього, як убачається із заяви ОСОБА_8 від 17 травня 2022 року (т. 7, а. п. 178), він добровільно відмовився від захисника ОСОБА_31 , призначеної для надання безоплатної правничої допомоги, у зв`язку з укладенням договору про надання правничої допомоги із захисником ОСОБА_19 .
Надалі ОСОБА_8 звернувся із заявою від 31 серпня 2022 року до слідчої про застосування до нього фізичного і психологічного тиску працівниками правоохоронних органів, після чого 05 вересня 2022 року відмовився від послуг захисника ОСОБА_19 , оскільки уклав договір про надання правової допомоги із захисницею ОСОБА_12 .
Суд зауважує, що під забезпеченням права на захист, яке регламентується ст. 20 КПК, необхідно розуміти систему легітимних засобів і способів, використання яких дає можливість, зокрема, спростувати факт вчинення кримінального правопорушення, винуватість особи в його вчиненні (повністю або частково), а також захистити її права та законні інтереси.
Право на захист реалізується у двох формах: особисто самим підозрюваним (обвинуваченим) за допомогою наданих йому процесуальних прав або через захисника-адвоката, запрошеного цією особою чи залученого на її прохання або за її згодою іншими особами. Обидві форми забезпечення права на захист не замінюють і не звужують одна одну, а реалізуються паралельно.
Водночас положення ст. 54 КПК передбачають можливість заміни захисника на будь-якій стадії кримінального провадження.
З матеріалів провадження вбачається, що підозрюваний ОСОБА_8 під час проведення слідчих дій був забезпечений правом на захист, йому були роз`яснені його права та обов`язки, а його захист здійснював захисник. Під час слідчого експерименту на нього ніхто тиску не чинив, він поводив себе спокійно. Суди дослідили диск із відеозаписом проведення слідчого експерименту та встановили, що ОСОБА_8 відтворював події вільно, без будь-якого примусу, у присутності захисника та понятих, а учасники цієї слідчої дії не заявляли жодних зауважень ані щодо її проведення, ані щодо складеного за її результатами протоколу. Судами не встановлено жодних обставин, які би свідчили про те, що ОСОБА_8 під час слідчого експерименту обмовив себе внаслідок неналежного здійснення його захисту адвокатом.
Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що об`єктивних даних на підтвердження доводів касаційної скарги про порушення права на захист через неналежне виконання захисником ОСОБА_19 професійних обов`язків, яке могло би призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, матеріали кримінального провадження не містять.
Посилання захисниці ОСОБА_12 на нібито «сумнівні» обставини залучення захисника ОСОБА_19 ґрунтуються виключно на припущеннях та суб`єктивних міркуваннях і не підтверджуються жодними належними й допустимими доказами. Зокрема, доводи про те, що захисник нібито був залучений працівниками правоохоронних органів або діяв в їх інтересах, є припущеннями сторони захисту та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Водночас той факт, що захисник міг перебувати у приміщенні органу досудового розслідування у зв`язку з наданням правової допомоги іншому клієнту та був залучений підозрюваним для здійснення захисту, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону і не свідчить про будь-які порушення права на захист.
Не можуть бути взяті до уваги й посилання захисника на попередні професійні контакти ОСОБА_19 з окремими працівниками правоохоронних органів, оскільки такі обставини самі собою не свідчать про упередженість адвоката чи неналежне здійснення ним функції захисту та жодним чином не підтверджують порушення прав підозрюваного.
З урахуванням наведеного колегія суддів, відхиляє посилання захисника на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 754/2553/18, провадження № 51-2275км21, оскільки обставини цієї справи, а саме встановлена судом відсутність повноважень у захисника, який брав участь услідчому експерименті, добровільної згоди на його залучення, а також відсутність повідомлення центру безоплатної правової допомоги про затримання особи, не є релевантним до розглядуваної справи, оскільки, як зазначено вище, суди встановили, що ОСОБА_8 добровільно залучив захисника ОСОБА_19 , належне підтвердження повноважень якого міститься в матеріалах справи, для здійснення захисту, зокрема під час проведення слідчого експерименту, а після затримання ОСОБА_8 було повідомлено центр з надання безоплатної правової допомоги.
Також захисник ОСОБА_11 , обґрунтовуючи в касаційній скарзі недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , зазначає, що показання під час слідчої дії останній надавав під примусом через неналежне здійснення захисту захисником ОСОБА_19 .
Водночас твердження про застосування до ОСОБА_8 психологічного тиску і фізичного насильства та схиляння його до надання певних пояснень під час слідчого експерименту були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.
Місцевий суд зазначив, що ОСОБА_8 не зміг пояснити, у якій саме формі на нього чинився тиск, а лише наголошував на неправдивості наданих у ході слідчого експерименту показань і на тому, що він їх не підтримує.
Також суд звернув увагу на правовий висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, відповідно до якого заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які перевірялися або уточнювалися за його участю під час слідчого експерименту, саме по собі не свідчить про недопустимість протоколу слідчого експерименту як доказу.
Апеляційний суд, відхиляючи згадані доводи сторони захисту, також зазначив, що ці обставини перевірено територіальним управлінням ДБР, яке не встановило у діях працівників СУ ГУНП у Чернівецькій області ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. У зв`язку із цим слідчий п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернівцях) ТУ ДБР у м. Хмельницькому постановою від 30 січня 2023 року закрив кримінальне провадження № 42022260000000184, внесене до ЄРДР 25 серпня 2022 року за ч. 2 ст. 365 КК (т. 8, а. п. 74-81).
З наведеного вбачається, що твердження захисника ОСОБА_11 щодо застосування до ОСОБА_8 психологічного тиску і фізичного насильства під час проведення слідчого експерименту були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій, за результатами якої вони не знайшли свого підтвердження, про що наведено належну мотивацію у відповідних судових рішеннях. Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів, у зв`язку з чим зазначені доводи є безпідставними та не дають підстав для скасування судових рішень.
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи захисника ОСОБА_12 про те, що поза увагою апеляційного суду залишилися аргументи сторони захисту щодо недопустимості висновку судової психологічної експертизи від 13 вересня 2022 року № СЕ-19/102-22/12506-ПС у зв`язку з його невідповідністю Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, а саме через проведення дослідження за відеозаписом без безпосередньої присутності ОСОБА_8 .
З рішення апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції надав оцінку вказаним доводам та наголосив, що експертиза призначена відповідно до вимог зазначеної Інструкції, а перелік питань, поставлених на вирішення експерта, відповідає орієнтовному переліку питань, наведеному в ній. Крім того, положення Інструкції передбачають можливість проведення такого виду експертизи на підставі відеозапису.
Стосовно наведених доводів захисника колегія суддів зазначає таке.
Положення розд. VI Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наведеним вище наказом Міністерства юстиції України, передбачають можливість дослідження експертом матеріалів відеозапису слідчих дій. Зокрема, серед орієнтовного переліку питань, що можуть вирішуватися під час психологічної експертизи, визначено про такі: 
психологічні особливості процесу відтворення особою обстановки та обставин подій за матеріалами відеозапису відповідної слідчої дії, проведеної за участю цієї особи;
психологічна характеристика комунікативної діяльності особи у процесі відтворення нею подій під час проведення слідчої дії за матеріалами відеозапису;
наявність у відеозаписі ознак здійснення психологічного впливу на особу.
Отже, цей нормативний акт допускає використання відеозапису як об`єкта експертного дослідження.
Посилання захисниці на пункти 6.1, 6.3, 6.4 та 6.11 Інструкції (як зазначено нею у касаційній скарзі, хоча за її змістом йдеться про Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень) є вибірковими і не свідчать про неможливість проведення такої експертизи за відеозаписом.
У цій справі експерт досліджував саме особливості поведінки та комунікативної діяльності ОСОБА_8 , зокрема під час слідчого експерименту, який зафіксовано на відеозапис. Саме надані в ході слідчої дії показання були поставлені під сумнів стороною захисту через можливий примус, у зв`язку із чим для з`ясування цих обставин і було проведено експертне дослідження відеозапису.
Тому відсутність безпосереднього обстеження ОСОБА_8 не суперечить вимогам Інструкції та не впливає на допустимість відповідного доказу і висновку експерта.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Суди обґрунтовано поклали в основу своїх висновків щодо доведеності винуватості засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відомості, отримані в ході проведеного за участю ОСОБА_8 слідчого експерименту. Об`єктивних даних, які б свідчили про порушення права засудженого ОСОБА_8 на захист чи про неналежне здійснення його захисту захисником ОСОБА_19 , матеріали кримінального провадження не містять.
Стосовно обшуку, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 .
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_11 заперечують допустимість протоколу обшуку в домоволодінні по АДРЕСА_3 , вказуючи на те, що обшук, під час якого в ОСОБА_7 було вилучено пістолет і патрони, проведений без ухвали слідчого судді та за відсутності підстав, передбачених ст. 233 КПК.
Верховний Суд не погоджується з такими доводами захисту. 
Як зазначено в ч. 1 ст. 234 КПК, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте в результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Перевірка наявності фактичних підстав для проведення обшуку передбачає з`ясування декількох обов`язкових складових, визначених законодавцем у ч. 5 ст. 234 КПК. Зокрема, відповідно до вказаної норми (у редакції, чинній на момент проведення слідчої дії) слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання про обшук, якщо прокурор, слідчий не доведе наявність достатніх підстав вважати, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення; 2) відшукувані речі і документи мають значення для досудового розслідування; 3) відомості, які містяться у відшукуваних речах і документах, можуть бути доказами під час судового розгляду; 4) відшукувані речі, документи або особи знаходяться у зазначеному в клопотанні житлі чи іншому володінні особи.
Крім того, ст. 233 КПК встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.
Винятком із цього правила є невідкладні випадки, пов`язані з врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому разі прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. 
Під «невідкладними випадками» необхідно розуміти лише такі зазначені в цій нормі виключні обставини, які існували на момент проникнення до житла чи іншого володіння особи та через терміновість унеможливлювали отримання в порядку, передбаченому КПК, відповідного дозволу слідчого судді.
У цій справі в ході проведення першочергових заходів правоохоронні органи отримали інформацію про причетність до вбивства ОСОБА_17 ОСОБА_7 .
Так, прибувши до місця проживання ОСОБА_7 з метою проведення невідкладного обшуку, працівниками правоохоронного органу до участі в ньому було залучено брата ОСОБА_7 - ОСОБА_32 , який перед початком слідчої дії підтвердив, що за адресою проведення обшуку, а саме: АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_7 .
Надалі слідчий, з метою санкціонування результатів обшуку, постфактум звернувся до слідчого судді з клопотанням про отримання дозволу на його проведення, у якому невідкладність обшуку була обґрунтована необхідністю переслідування осіб, причетних до злочину. Клопотання із зазначених у ньому підстав було задоволено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2022 року (т. 5, а. п. 22).
Таким чином, рішення слідчого про невідкладний обшук домоволодіння по  АДРЕСА_3 було предметом оцінки слідчого судді в порядку судового контролю, який встановив наявність достатніх підстав для проведення слідчої дії. 
Протокол обшуку також був предметом оцінки судів попередніх інстанцій під час судових розглядів цього кримінального провадження, за результатом чого суди не встановили підстав ставити під сумнів законність проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді. 
За результатом обшуку, проведеного в період з 19:34 до 22:02 працівники поліції вилучили пістолет і патрони.
З відеозапису цієї слідчої дії вбачається, що спершу були вилучені патрони в першій кімнаті на тумбочці біля фотознімків, а потім після огляду кухні та ванної кімнати в кімнаті серед коробок був вилучений пістолет, поміщений у пакет.
У результаті проведених експертиз було встановлено, зокрема висновком експерта від 15 серпня 2022 року № СЕ -19/109-22/5842-БД, що на змиві з руків`я спускового гачка затвору пістолета, вилученого за місцем проживання ОСОБА_7 виявлено клітини з ядрами, генетичні ознаки яких збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_7 .
З матеріалів справи вбачається, що слідчі органи також встановили, що ОСОБА_7 користується автомобілем «Hyundai ix35» (реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 ), власником якого є його матір ОСОБА_33 . 
У ході переслідування ОСОБА_7 з метою перевірки інформації про його можливу причетність до вбивства ОСОБА_17 13 травня 2022 року з 20:32 до 21:55 у м. Калуші Івано-Франківської області було проведено невідкладний обшук зазначеного транспортного засобу, дозвіл на проведення якого надалі надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2022 року.
Відповідно до протоколу затримання ОСОБА_7 від 13 травня 2022 року, цього ж дня о 22:48 у приміщенні Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 був затриманий. Під час затримання в нього, зокрема, було виявлено й вилучено спортивні штани чорного кольору.
З висновку експерта від 13 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/7716-БД встановлено, що генетичні ознаки крові, виявлені на спортивних штанах ОСОБА_7 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_17 .
З протоколу отримання зразків від 07 червня 2022 року вбачається, що за добровільною згодою ОСОБА_7 були отримані зразки крові для експертизи. 
Положеннями ч. 3 ст. 245 КПК передбачено, що відбирання біологічних зразків в особи здійснюється за правилами, визначеними ст. 241 цього Кодексу. У разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160 - 166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово.
Таким чином, оскільки ОСОБА_7 добровільно надав, зокрема, зразок крові для проведення експертизи, ухвала суду для їх отримання не була потрібна.
З матеріалів справи вбачається, що сторона захисту не погоджувалася з тим, що ОСОБА_7 затримано законно, посилаючись на розбіжності в часі затримання: у протоколі зазначено 22:48 у приміщенні Калуського РВП, тоді як сам ОСОБА_7 у показаннях, наданих на досудовому розслідуванні, стверджував, що його затримали о 14:00. 
Для усунення наведених розбіжностей захисник ОСОБА_9 зверталася до суду з клопотанням про витребування з Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області відповідних облікових документів та інформації з баз даних поліції за 13 травня 2022 року для встановлення фактичного часу і підстав затримання.
Водночас до поданого клопотання захисник також долучила відповідь з Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, відповідно до якої запитувані захисником дані на матеріальних носіях Калуського РВП не зберігалися та в електронному вигляді не відображалися. 
У судовому засіданні від 21 грудня 2023 року суд відмовив у задоволенні поданого клопотання.
Також засуджений ОСОБА_7 звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування журналів обліку доставлених відвідувачів та запрошених у Калуський РВП ГУНП в Івано-Франківській області за період з 12:00 до 23:59 13 травня 2022 року. Апеляційний суд у судовому засіданні 02 травня 2025 року розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні з підстав того, що зазначена інформація не становить доказової бази причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому діянь.
З огляду на наведене з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 був затриманий 13 травня 2022 року о 22:48, що підтверджується відповідним протоколом затримання. Доводи сторони захисту щодо незаконності затримання ґрунтувалися виключно на твердженнях засудженого про інший час затримання, однак належних та допустимих доказів на їх підтвердження сторона захисту не надала. Таким чином, підстав вважати затримання ОСОБА_7 незаконним матеріали справи не містять.
За таких обставин доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколу обшуку та похідних доказів є неспроможними і підстав ставити під сумнів законність проведених слідчих дій колегія суддів не вбачає.
Стосовно версії захисту щодо переїзду/наїзду на потерпілого
Як зазначено вище, у ході досудового розслідування із засудженим ОСОБА_8 був проведений слідчий експеримент, у процесі якого він добровільно, детально, послідовно розповів та відтворив обставини вчинення ним разом із ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , зокрема, умисного вбивства ОСОБА_17 .
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 заперечив обставини, повідомлені ним під час слідчого експерименту, та пояснив, що на фермі між ним і ОСОБА_17 сталася бійка, після якої він, рухаючись автомобілем потерпілого, випадково двічі його переїхав. Зазначив, що після наїзду бачив у ОСОБА_17 побите обличчя, а також поламані руки і ноги.
Цю версію засудженого суди перевіряли й відхилили.
Зокрема, спростовуючи її, місцевий суд акцентував на висновках експертів, а саме додатковому висновку експерта від 03 жовтня 2022 року № 368 (т. 3, а. п. 16 - 26), яким встановлено, що в ході експертизи трупа ОСОБА_17 не виявлено будь-яких тілесних ушкоджень, характерних для наїзду/переїзду транспортним засобом. Водночас у висновку експерт зазначив, що виявлені у ОСОБА_17 під час експертизи тілесні ушкодження цілком могли виникнути за обставин та відповідно до механізму, що зазначені та продемонстровані ОСОБА_8 під час проведеного з ним, зокрема, слідчого експерименту.
Також експерт вказав, що, виходячи з локалізації, морфологічних та реологічних змін ушкоджених ділянок, а також характеристик тілесних ушкоджень, виявлених під час експертизи тіла ОСОБА_17 , наведені тілесні ушкодження могли виникнути під час завдання ударів та заподіяння тілесних ушкоджень у результаті дії тупих твердих предметів або під час удару об такі, не виключено в результаті дії руками чи обутими ногами та циліндричними предметами (бита, труба), під час динамічного руху потерпілого і нападника (нападників) відносно один одного.
Такого ж висновку дійшли експерти за результатами комісійної судово-медичної експертизи трупа потерпілого ОСОБА_17 (висновок від 30 грудня 2022 року № 107, т. 3, а. п. 30-48), які встановили, що під час отримання тілесних ушкоджень взаєморозташування тіл потерпілого та нападника (нападників) не було статичним, а неодноразово змінювалося. Про це свідчить велика кількість ушкоджень, виявлених на тілі трупа ОСОБА_17 , а саме значна кількість травмуючих дій, внаслідок яких виникли ці ушкодження, локування місць контактів тіла з агентами травмувальниками на різних поверхнях тіла.
Водночас суд звернув увагу на те, що у висновку цієї експертизи експерти зазначили про відсутність розбіжностей між даними щодо локалізації та механізму утворення ушкоджень на тілі ОСОБА_17 , встановленими у ході експертизи, та відповідними даними, отриманими за результатами слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 .
Також з наявних у справі висновків експертів вбачається, що на вирішення експертам ставилося питання і щодо часу та дати настання смерті потерпілого. Зокрема, висновком комісійної судово-медичної експертизи від 30 грудня 2022 року № 107 встановлено, що смерть ОСОБА_17 настала в проміжку 2-3 діб до початку первинної експертизи трупа (яка проводилася 14 травня 2022 року), тобто цілком могла настати ІНФОРМАЦІЯ_5 між 15:00 і 16:00.
Те, що в лікарському свідоцтві про смерть від 14 травня 2022 року № 414, у висновку експерта від 14 травня 2022 року № 368 і додатковому висновку експерта від 03 жовтня 2022 року № 368, зазначено, що смерть ОСОБА_17 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , не спростовує встановленої експертизою дати смерті, оскільки відповідно до Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи від 17 січня 1995 року № 6 метою комісійної експертизи є усунення протиріч між раніше проведеними експертизами та іншими матеріалами справи у випадку необґрунтованості висновків або сумнівів особи, зокрема слідчого (п. 3).
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи захисту про суперечності у висновках експертів щодо дати смерті потерпілого.
Також суд, спростовуючи версію захисту щодо наїзду або переїзду ОСОБА_8 потерпілого, звернув увагу на виявлений на тілі потерпілого опік та зазначив, що, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 30 грудня 2022 року № 107, опік виник внаслідок травмуючої дії термічного фактора. Водночас зазначено, що брак об`єктивної інформації стосовно характеристик змін шкіри цієї ділянки не дозволяє аргументовано визначити генез змін; останні можуть виникати під час дії термічного або хімічного фактора, а також бути наслідком шкірного захворювання. 
Зважаючи на наведене, суд констатував, що на стадії судового розгляду неможливо визначити природу утворення опіку.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що захисник ОСОБА_11 звертався до суду з клопотанням про виклик експерта для надання додаткових пояснень, зокрема щодо висновку від 03 жовтня 2022 року № 368 (т. 15, а. п. 49-51), яке суд задовольнив.
Так, допитаний судом експерт ОСОБА_34 пояснив, що тілесні ушкодження потерпілого не характерні для наїзду автомобілем і заподіяні твердим тупим предметом циліндричної або округлої форми послідовно, а не одномоментно. Також зазначив, що характерних ознак наїзду або переїзду на трупі потерпілого не виявлено і від наїзду чи переїзду не міг виникнути опік. Ймовірніше, він з`явився внаслідок контакту з гарячими частинами транспортного засобу або вихлопними газами. Експерт підтвердив, що обставини, вказані ОСОБА_8 під час слідчого експерименту, можуть відповідати тілесним ушкодженням, виявленим на трупі ОСОБА_17 . Крім того, зазначив, що за тяжких травм потерпілого неможлива була зв`язна мова або телефонна розмова з товаришами. 
Також захисник ОСОБА_11 звертався до суду з клопотанням про призначення комплексної комісійної судово-медичної, медико-криміналістичної, транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи, проведення якої просив доручити експертам Головного бюро СМЕ МОЗ України і Київському науково-дослідному інституту судових експертиз при Міністерстві юстиції України (т. 15, а. п. 156-162).
Подане клопотання захист обґрунтовував тим, що висновок експерта № 368, додатковий висновок експерта № 368 та комісійна судово-медична експертиза № 107 є неповними і неясними, оскільки слідчі в постановах ставили експертам упереджені запитання та не охоплювали всіх важливих обставин справи. Також зазначалося про те, що наведені у висновку від 30 грудня 2022 року № 107 відповіді на запитання, зокрема в п.?5, що відсутні дані для визначення, від яких конкретно предметів утворилися ушкодження, ставлять під сумнів попередні версії про спричинення травм потерпілому битою чи трубою і вказують на можливу участь частин автомобіля «Toyota Camry» під керуванням ОСОБА_8 .
Суд розглянув подане захистом клопотання та ухвалою від 05 лютого 2024 року відмовив у його задоволенні з підстав того, що доводи клопотання сторони захисту зводяться до оцінки показань ОСОБА_8 , наданих під час досудового розслідування, які відрізняються від його показань, наданих у судовому засіданні. Ці показання не були предметом дослідження судових експертів, а оцінка показань обвинувачених та свідків у суді не належить до предмета дослідження судових експертиз. Крім того, зазначення в ухвалі про призначення експертизи вихідних даних у вигляді показань обвинувачених чи свідків могло би свідчити про упередженість суду та оцінку таких показань як об`єктивних і правдивих до видалення суду в нарадчу кімнату.
З наведеного вище вбачається, що місцевий суд розглянув версію захисту стосовно наїзду/переїзду потерпілого і констатував, що виникнення опіку під час наїзду, на що посилався захист, є лише припущенням, яке не ґрунтується на жодних доказах та є спробою захисту спотворити реальні обставини подій.
Крім того, ця версія захисту була предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Зокрема, захисник ОСОБА_11 до поданої апеляційної скарги долучив клопотання про призначення комплексної комісійної судово-медичної (комісійної), медико-криміналістичної, транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи, проведення якої просив доручити експертам Головного бюро СМЕ МОЗ України і Київському науково-дослідному інституту судових експертиз при Міністерстві юстиції України (т. 16, а. п. 189-193).
Аналогічне клопотання про проведення експертизи під час апеляційного розгляду подав також засуджений ОСОБА_7 , водночас про здійснення зазначеного експертного дослідження вказував і ОСОБА_8 .
Апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2025 року відмовив у задоволенні їх клопотань, зазначивши, що порушені у клопотаннях питання вже були предметом перевірки суду першої інстанції, зокрема шляхом допиту експерта, який надав відповіді на запитання сторін. Суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для з`ясування обставин, на які посилався захист. Наявні у справі експертні висновки повністю відповідають на запитання щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , а оцінка достовірності показань обвинувачених належить до компетенції суду. Водночас сторона захисту не обґрунтовувала, які суттєві суперечності у висновках експертів є підставою для призначення нової експертизи. Крім того, питання щодо утворення ушкоджень унаслідок ДТП виходять за межі пред`явленого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 і ОСОБА_6 обвинувачення та є необґрунтованими.
Відхиляє Суд довід засудженого ОСОБА_6 про те, що ухвала апеляційного суду від 30 травня 2025 року не відповідає змісту судового засідання та є копією ухвали від 13 лютого 2025 року. Як убачається з матеріалів кримінального провадження та протоколу судового засідання від 30 травня 2025 року, апеляційний суд після показань свідка ОСОБА_18 розглянув подані ОСОБА_7 клопотання, вислухав думку учасників щодо поданого захисником ОСОБА_11 та засудженими клопотання про призначення зазначеної експертизи і видалився до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив ухвалу. Зазначене свідчить про належний розгляд судом апеляційної інстанції клопотання з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Збіг окремих формулювань мотивувальної частини ухвали від 30 травня 2025 року з попереднім процесуальним рішенням від 13 лютого 2025 року саме собою не свідчить про її формальність або про те, що суд не здійснив самостійної оцінки доводів сторони захисту. Такий збіг зумовлений тим, що заявлені клопотання стосувалися тих самих обставин кримінального провадження та обґрунтовані аналогічними доводами, які вже були предметом судової перевірки. Тому використання подібних правових формулювань під час викладу мотивів судового рішення є допустимим та не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.
Також у судовому засіданні апеляційного суду від 02 травня 2025 року розглядалося клопотання ОСОБА_7 про допит свідка ОСОБА_18 . Водночас як на нововиявлену обставину сторона захисту посилалася на зафіксовану на флешносії розмову між захисником ОСОБА_9 і свідком ОСОБА_18 про здійснення тиску на цього свідка слідчою та прокурором і просила її прослухати.
Зазначене клопотання апеляційний суд частково задовольнив: ухвалив повторно допитати свідка ОСОБА_18 в апеляційному суді та відмовив у частині щодо прослуховування розмови, зафіксованої на флешносії. Відмова суду мотивована тим, що доказ не був відкритий сторонам під час виконання вимог ст. 290 КПК і не був предметом розгляду місцевого суду, а тому не може розглядатися апеляційним судом. Також зазначив, що розгляд нововиявлених обставин, на які посилається ОСОБА_7 , на цій стадії є неможливим, оскільки рішення за нововиявленими обставинами переглядаються лише щодо рішень, що набрали законної сили, а оскаржуване рішення ще не набрало законної сили та перебуває на стадії апеляційного розгляду.
У задоволенні заяви ОСОБА_7 про відвід прокурора ОСОБА_35 через здійснення ним тиску на свідка ОСОБА_18 апеляційний суд відмовив з тих підстав, що заявлений відвід не ґрунтується на положеннях ст. 77 КПК і процесуальна поведінка прокурора в судовому процесі не є підставою для його відводу.
У судовому засіданні 30 травня 2025 року апеляційний суд допитав свідка ОСОБА_18 . Оцінивши його показання, суд не встановив у них суперечностей та констатував, що ОСОБА_18 як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді підтвердив, що автомобіль сірого кольору, рухаючись заднім ходом, збив потерпілого, а самого моменту наїзду чи переїзду потерпілого він не бачив, оскільки перебував попереду автомобіля.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що удари ОСОБА_17 завдавалися в короткий проміжок часу один за одним, а заподіяні ушкодження належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою «небезпечні для життя» у момент їх утворення або в подальшому клінічному перебігу та перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, і констатував, що це повною мірою спростовує версію захисту про смерть ОСОБА_17 внаслідок наїзду на нього чи переїзду його автомобілем.
З наведеного вище вбачається, що суди попередніх інстанцій перевірили версію сторони захисту про заподіяння потерпілому смертельних ушкоджень унаслідок наїзду/переїзду автомобілем, оцінили показання ОСОБА_8 , надані в судовому засіданні, показання свідка ОСОБА_18 , висновки судово-медичних експертиз, а також доводи сторони захисту про необхідність призначення у справі комплексної комісійної судово-медичної, медико-криміналістичної, транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи. Оцінку цим доказам і доводам суди надали відповідно до вимог ст. 94 КПК, виходячи з належності, допустимості, достовірності кожного доказу й достатності їх сукупності для спростування версії захисту.
Відмовляючи у призначенні комплексної комісійної судово-медичної (комісійної), медико-криміналістичної, транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи, суди виходили з того, що наявні у справі висновки судово-медичних експертів у сукупності з показаннями експерта давали змогу встановити обставини справи в цілому, а сторона захисту не навела таких суперечностей щодо зазначених доказів, які не могли бути усунуті шляхом їх оцінки судом відповідно до ст. 332 КПК та обумовлювали би необхідність призначення нової експертизи. 
За таких обставин суди обґрунтовано дійшли висновку, що версія захисту про наїзд/переїзд потерпілого автомобілем не підтверджується належними й допустимими доказами та спростовується сукупністю досліджених доказів, передусім висновками судово-медичних експертиз, відповідно до яких характер, локалізація і механізм утворення тілесних ушкоджень у потерпілого не є типовими для наїзду/переїзду транспортним засобом. 
Не спростовують правильності цих висновків і посилання захисника ОСОБА_11 на протокол огляду місця події від 13 травня 2022 року, протокол огляду автомобіля, висновки експертів від 30 грудня 2022 року № 1033, від 15 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5836-БД і від 30 грудня 2022 року № 107, оскільки ці докази були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які оцінили їх в сукупності й у взаємозв`язку з іншими доказами, якими доведено саме вчинення засудженими, відповідно у співучасті, інкримінованого умисного вбивства потерпілого. Не ставлять під сумнів ці висновки й посилання на фотознімки, зроблені з додатків до протоколів огляду місця події та автомобіля, на яких також акцентує ОСОБА_7 у касаційній скарзі. 
Стосовно доводів касаційних скарг про неправильну кваліфікацію дій засуджених 

Питання про умисел вирішується з урахуванням сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знарядь кримінального правопорушення, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків. Про намір позбавити життя, серед іншого, свідчить умисне спричинення ушкоджень у життєво важливі органи потерпілого, у результаті чого настає його смерть.
Як зазначено вище, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про доведеність винуватості засуджених у вчиненні у співучасті інкримінованого, зокрема умисного вбивства ОСОБА_17 , вчиненого з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб.
(і) Попередня змова групою осіб
Вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК) умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
За цей злочин відповідають і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. 
Як установили суди, ОСОБА_7 , бажаючи позбутися цивільно-правових зобов`язань перед потерпілим ОСОБА_17 та керуючись корисливим мотивом, організував умисне вбивство потерпілого. До вчинення злочину ОСОБА_7 залучив ОСОБА_8 , запропонувавши йому грошову винагороду за безпосередню участь у вбивстві, та ОСОБА_6 - для допомоги і сприяння у його вчиненні.
Співучасники попередньо узгодили план злочину й розподілили ролі, зокрема ОСОБА_7 організував зустріч із потерпілим, визначив місце вчинення злочину, забезпечив знаряддя та доставку співучасників, ОСОБА_8 мав безпосередньо брати участь у нападі, а ОСОБА_6 - спостерігати за обстановкою, усувати можливі перешкоди і сприяти приховуванню слідів злочину.
З метою уникнення викриття співучасники залишилися без засобів зв`язку, після чого ОСОБА_7 доставив ОСОБА_6 і ОСОБА_8 до заздалегідь визначеного місця вчинення злочину. Там ОСОБА_6 став поза деревами біля заїзду на територію фермерського господарства та здійснював візуальний огляд прилеглої території, щоб не допустити появи сторонніх осіб. Тим часом ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи за відведеними ролями та з використанням заздалегідь підготовлених знарядь, почергово завдавали з особливою жорстокістю потерпілому численних ударів по різних частинах тіла, прикладаючи фізичну силу, чим реалізували спільний умисел на позбавлення життя потерпілого.
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що за встановлених судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК кваліфіковано правильно. 
Водночас зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів дає достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 (як пособник в умисному вбивстві ОСОБА_17 ), хоча й не вчинював дій, якими безпосередньо заподіяно смерть потерпілому, однак діяв відповідно до відведеної йому ролі в ході вчинення злочину, був об`єднаний єдиним умислом з іншими учасниками злочину, спрямованим на позбавлення життя ОСОБА_17 , усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки і бажав їх настання.
(іі) Корисливий мотив
Відхиляє колегія суддів доводи сторони захисту про те, що корисливий мотив у діях ОСОБА_7 не підтверджений через відсутність документального оформлення заборгованості перед потерпілим.
Верховний Суд зауважує, що для встановлення корисливого мотиву при умисному вбивстві визначальним є не наявність, зокрема, письмового підтвердження боргових зобов`язань, а з`ясування того, чи було позбавлення життя зумовлене прагненням винуватого одержати майнову вигоду, зберегти чуже майно у своєму розпорядженні або уникнути його повернення власнику. 
Такі обставини можуть бути встановлені судом на підставі сукупності належних, допустимих і достовірних доказів, у тому числі непрямих, якщо вони є узгодженими між собою та в сукупності дають підстави для висновку щодо змісту мотиву злочину.
Верховний Суд раніше вже неодноразово зазначав, що КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статей 85 і 94 КПК).
Згідно з усталеною практикою Суду, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. Саме з урахуванням такого аналізу та оцінки всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (див., наприклад, рішення Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, від 26 травня 2023 року у справі № 737/641/17, від 15 квітня 2024 року у справі № 587/102/18).
Як убачається з матеріалів справи, висновок про вчинення вбивства з корисливих мотивів суди попередніх інстанцій обґрунтували на підставі сукупності досліджених у судовому засіданні доказів. Зокрема, суди врахували показання ОСОБА_20 про передачу нею через посередника грошей у сумі 20 000 євро, належних потерпілому, для подальшої передачі ОСОБА_7 ; показання свідка ОСОБА_23 про те, що в день убивства ОСОБА_8 повідомляв, що їде «поговорити з боржником»; показання брата потерпілого - ОСОБА_13 про те, що потерпілий повідомляв йому про перебування належних йому коштів у ОСОБА_7 та намір їх повернути; а також показання свідка ОСОБА_27 , якому було відомо про наявність між потерпілим і ОСОБА_7 невирішеного питання щодо грошей, а саме про те, що ОСОБА_7 не повертав потерпілому грошей.
Наведені докази суди оцінили у взаємозв`язку, і така оцінка дала їм підстави дійти висновку про існування між потерпілим і ОСОБА_7 майнового конфлікту, зумовленого вимогою потерпілого повернути належні йому кошти, що й було покладено в основу висновку про корисливий мотив убивства. Сам собою факт відсутності письмового документа, який би посвідчував передачу цих коштів чи боргові зобов`язання, не спростовує встановлених судами обставин і не виключає можливості доведення відповідного мотиву на підставі досліджених судом вказаних вище доказів.
По суті, наведені доводи зводяться до намагання стороною захисту поставити під сумнів надану судами попередніх інстанцій оцінку доказів. Водночас підстав уважати оцінку суперечливою або такою, що не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.
Не спростовує цього висновку й посилання сторони захисту на те, що, відмовивши в задоволенні цивільного позову потерпілих про стягнення 20 000 євро, суди нібито самі заперечили наявність у діянні ОСОБА_7 корисливого мотиву.
Як убачається з вироку в частині вирішення цивільного позову, відмова у задоволенні вимог про стягнення зазначених коштів була зумовлена тим, що позивачі не надали доказів саме на підтвердження цивільно-правової вимоги про стягнення боргу за договором позики, зокрема письмових доказів укладення такого договору, тоді як посилання лише на показання свідка суд визнав недостатнім для вирішення питання про стягнення боргу. 
Водночас висновок суду про відмову в цій частині цивільного позову стосувався не спростування встановлених у кримінальному провадженні обставин щодо наявності в ОСОБА_7 корисливого мотиву в убивстві потерпілого, а недоведеності в передбаченому законом порядку цивільно-правових підстав для стягнення конкретної грошової суми як боргу.
Верховний Суд наголошує, що предмет з`ясування під час вирішення цивільного позову про стягнення боргу і предмет доказування у кримінальному провадженні в частині встановлення мотиву злочину не є тотожними. Для підтвердження корисливого мотиву не вимагається встановлення всіх елементів цивільно-правового зобов`язання в тому обсязі, який висувається цивільним судочинством для задоволення позову про стягнення боргу. 
Тому відмова в задоволенні цивільного позову про стягнення 20 000 євро, навіть якщо вона була зумовлена недоведеністю належними доказами цивільно-правових підстав такої вимоги, сама собою не спростовує встановлених судами обставин, які в сукупності підтверджують наявність корисливого мотиву, тобто прагнення уникнути повернення ОСОБА_7 потерпілому належних йому коштів.
(ііі) Особлива жорстокість 
Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про недоведеність кваліфікуючої ознаки умисного вбивства, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 115 КК.
Верховний Суд зауважує, що під час кваліфікації умисного вбивства за ознакою вчинення його з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК) необхідно мати на увазі, що законом особлива жорстокість пов`язується зі способом позбавлення людини життя та з іншими обставинами, які свідчать про проявлення винуватим особливої жорстокості.
До особливо жорстоких можуть бути віднесені випадки, коли винуватий, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (наприклад, шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.
Вичерпний перелік дій, які б характеризували особливу жорстокість у розумінні п. 4 ч. 2 ст. 115 КК, неможливо сформувати, а тому необхідно виходити з конкретних обставин справи, способу і характеру позбавлення потерпілого життя. 
У цій справі місцевий суд, дослідивши, зокрема, протокол огляду місця події від 13 травня 2022 року, висновки експертів від 14 червня та 03 жовтня 2022 року № 368 та від 30 грудня 2022 року № 107, а також показання потерпілого ОСОБА_17 , встановив наявність у діях засуджених особливої жорстокості, з огляду на велику кількість, характер і локалізацію спричинених потерпілому тілесних ушкоджень у різні частини тіла заподіяних тупими предметами циліндричної форми, і на те, що потерпілий перебував у свідомому стані під час їх заподіяння.
Урахувавши встановлені обставини, суд обґрунтовано дійшов висновку, що засуджені усвідомлювали суспільну небезпеку своїх дій, передбачали можливі наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажали їх настання, діючи з особливою жорстокістю.
(іv) Щодо співучасті ОСОБА_6 .
Захисник стверджує, що суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27 КК, не конкретизував жодного виду співучасті його підзахисного, що визначені вказаною нормою матеріального закону. 
Верховний Суд відхиляє ці доводи захисту.
Відповідно до ст. 26 КК співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. За змістом ч. 5 ст. 27 КК пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.
Як убачається з вироку місцевого суду, суд встановив, що відповідно до відведеної ролі ОСОБА_6 під час учинення злочину перебував поза деревами та здійснював візуальний контроль території, стежачи за тим, щоб на місце вчинення злочину не з`явилися сторонні особи. Такі дії за змістом свідчать про умисне сприяння співучасникам у вчиненні злочину шляхом усунення можливих перешкод для його реалізації, що прямо охоплюється законодавчим поняттям пособництва.
Крім того, суд у вироку встановив, що за розподілом ролей після вчинення вбивства ОСОБА_6 мав позбутися знарядь злочину та одягу співвиконавця, які могли викрити співучасників. Саме факт покладення на ОСОБА_6 заздалегідь узгодженої функції сприяти приховуванню знарядь злочину та його слідів узгоджується з приписами ч. 5 ст. 27 КК, яка прямо відносить до пособництва також заздалегідь обіцяне приховування знарядь, засобів і слідів кримінального правопорушення.
Отже, встановлені судом фактичні дії ОСОБА_6 за кримінально-правовим змістом відповідають ознакам пособництва, а тому доводи захисту про відсутність у вироку конкретизації виду співучасті є безпідставними.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи захисту щодо недоведення співучасті ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів, зокрема через його необізнаність про боргові зобов`язання ОСОБА_7 перед потерпілим і відсутність доказів отримання засудженим матеріальних благ.
Для кваліфікації умисного вбивства та встановлення мотиву конкретного співучасника не вимагається знання ним усіх обставин, що стали підставою для організації злочину іншим учасником. Зокрема, не є обов`язковою обізнаність ОСОБА_6 про усі деталі боргових зобов`язань ОСОБА_7 перед потерпілим. Вирішальним є усвідомлення ОСОБА_6 наявності такого майнового інтересу в організатора ( ОСОБА_7 ) у межах реалізації спільного умислу на позбавлення життя потерпілого.
Отже, доводи захисту щодо відсутності матеріальної вигоди ОСОБА_6 не спростовують встановлених судами обставин і не є підставою для визнання неправильною кваліфікації дій засудженого як пособника в умисному вбивстві потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та з особливою жорстокістю.
Стосовно доводів касаційних скарг про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 419 КПК 
Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджені, їх захисники, прокурор, а також потерпілі подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, які по суті є аналогічними викладеним у касаційних скаргах. 
Водночас захисник ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, про дослідження доказів та просив повторно дослідити обвинувальний акт, показання свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_23 , висновки експертів від 11 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5837-БД, від 15 серпня 2022 року № СЕ-19/109-22/5838-БД, від 17 серпня 2022 року СЕ-19/109-22/5840-БД, від 08 вересня 2022 року СЕ-19/109-22/5847-БД, судових молекулярно-генетичних експертиз від 13 січня 2023 року СЕ-19/102-22/15997-БД, від 06 липня 2022 року № 1025, 1026, від 07 липня 2022 року № 1028, 1031, 1020, протокол обшуку від 19 травня 2022 року транспортного засобу «Audi A3» та скриншоти з відеофіксації руху транспортних засобів.
З матеріалів справи вбачається, що із 07 липня 2024 року до 20 лютого 2025 року розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 здійснювала колегія суддів у складі: головуючого ОСОБА_36 , суддів ОСОБА_37 та ОСОБА_38 
14 березня 2025 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_38 у відставку було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і визначено колегію суддів у складі: головуючого ОСОБА_36 , суддів ОСОБА_37 та ОСОБА_39 .
Після роз`яснення учасникам положень статей 35, 319 КПК і заслуховування їхньої думки суд 24 квітня 2025 року розпочав апеляційний розгляд спочатку.
У судовому засіданні від 02 травня 2025 року суд оголосив про надходження до апеляційного суду від учасників судового розгляду низки клопотань, поданих раніше та в день судового засідання, та перейшов до їх вирішення.
Зокрема, як зазначено вище, задовольнив клопотання ОСОБА_7 про виклик і допит ОСОБА_18 та розглянув подані клопотання захисника ОСОБА_10 , засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Зокрема у цьому судовому засіданні апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про призначення експертизи за відеозаписом проведеного за його участю слідчого експерименту, та постановив повторно дослідити слідчий експеримент, проведений за участю ОСОБА_8 .
Також апеляційний суд розглянув клопотання ОСОБА_6 щодо дослідження показань свідків ОСОБА_24 (т. 17, а. п. 252, 253), ОСОБА_40 (т. 17, а. п. 261-281) та слідчої ОСОБА_41 (т. 17, а. п. 256) і відмовив у його задоволенні, оскільки ОСОБА_6 не навів підстав для повторного дослідження показань свідка ОСОБА_24 , а ОСОБА_41 та ОСОБА_42 не є ні свідками, ні очевидцями у цьому кримінальному провадженні. Водночас суд частково задовольнив клопотання ОСОБА_6 про дослідження штанів, вилучених під час обшуку за місцем його проживання (т. 17, а. п. 245), та відмовив у задоволенні клопотання про повернення речей засудженого, вилучених у ході обшуку за місцем проживання останнього (т. 17, а. п. 246-251), оскільки це клопотання підлягає вирішенню під час ухвалення остаточного рішення у справі.
У судовому засіданні від 26 травня 2025 року апеляційний суд дослідив речовий доказ, а саме вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 штани, дослідив протокол обшуку, проведеного за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_5 та відеозапис цієї слідчої дії.
30 травня 2025 року суд допитав свідка ОСОБА_18 . Під час допиту всі учасники судового розгляду мали можливість поставити йому запитання, зокрема засуджений ОСОБА_6 , який активно користувався цим правом. Після надання свідком відповідей на запитання учасників судового розгляду, у тому числі засудженого, допит було завершено.
За таких обставин довід ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд не завершив допит цього свідка, є безпідставним.
Надалі було зачитано клопотання засудженого ОСОБА_7 щодо незаконності проведеного за місцем його проживання обшуку, і після заслуховування думки учасників судового розгляду щодо цього клопотання засуджений ОСОБА_6 заявив, що підтримує його та бажає доповнити - заявити відвід прокурору.
Суд зупинив засудженого та роз`яснив, що насамперед необхідно вирішити подане ОСОБА_7 клопотання. ОСОБА_6 висловив свою позицію щодо цього клопотання, однак надалі, попри висловлене бажання заявити відвід прокурору після вирішення зазначеного клопотання, безпосередньо заяви як такої, по суті перед судом не ініціював.
З огляду на це апеляційний суд не розглядав питання про відвід прокурора, оскільки відповідна заява фактично не була належним чином заявлена та мотивована. 
За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень, допущених апеляційним судом у зв`язку з невирішенням питання про відвід прокурора, а доводи засудженого стосовно цього відхиляє.
Водночас у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вказує, що апеляційний суд не зачитав подані ним клопотання, а саме про визнання досудового розслідування та судового розгляду такими, що проведені з істотним порушенням вимог КПК; про визнання протоколу огляду місця події від 13 травня 2022 року недопустимим доказом; про визнання обшуку, проведеного за адресою: АДРЕСА_5 , таким, що здійснений з порушенням вимог КПК; про визнання порушення його права на захист під час досудового розслідування та судового розгляду; про непроведення слідчою ОСОБА_41 експертиз вилучених речей; про встановлення обставин затримання ОСОБА_8 , зокрема часу, підстав та осіб, які його здійснювали, а також своєчасності надання ОСОБА_8 безоплатної правової допомоги; про визнання слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_8 17 травня 2022 року, недостовірним і недопустимим доказом у кримінальному провадженні, а також клопотання, викладене у формі вірша («немає вини моєї тут і бути не може»), та інші клопотання, про які він не може зазначити.
Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що апеляційний суд розглянув клопотання засудженого, які були пов`язані із суттю кримінального провадження, зокрема щодо допустимості доказів, на яких ґрунтувався висновок про доведеність винуватості засуджених, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі. Водночас сам по собі факт незачитання всіх поданих клопотань під час судового засідання не свідчить про їх нерозгляд або порушення вимог процесуального закону, оскільки такі клопотання були перевірені судом і їм надано оцінку у судовому рішенні. З огляду на викладене, доводи засудженого про порушення апеляційним судом у цій частині є необґрунтованими та не дають підстав для скасування судового рішення.
Таким чином, колегія суддів підсумовує, що апеляційний суд забезпечив повний і безпосередній розгляд кримінального провадження, надав сторонам можливість реалізувати свої процесуальні права, зокрема заявити клопотання, висловити доводи та поставити запитання допитаним особам.
Матеріали провадження свідчать, що апеляційний суд розглянув подані сторонами клопотання, які стосувалися перевірки доводів апеляційних скарг та обставин кримінального провадження, ухвалюючи щодо них відповідні процесуальні рішення. При цьому суд повторно дослідив окремі докази, допитав свідка ОСОБА_18 , а також перевірив інші матеріали провадження, що свідчить про здійснення апеляційного перегляду не формально, а з метою перевірки доводів сторін.
За результатами апеляційного розгляду суд належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах учасників провадження, надав їм оцінку та у своєму рішенні навів мотивовані відповіді, чим дотримався вимог кримінального процесуального закону та принципів змагальності сторін і рівності їхніх процесуальних прав.
Отже, підстав вважати, що апеляційний розгляд був проведений із порушенням вимог кримінального процесуального закону або що суд обмежив процесуальні права сторін, колегія суддів не вбачає.
На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту. 
Інші доводи захисту 
Стосовно доводів ОСОБА_7 про дослідження штанів
У касаційній скарзі засуджений стверджує, що прокурор не надав для дослідження його штанів, на яких виявлено кров потерпілого, а пред`явив їх лише під час дебатів, що є порушенням і залишилося поза увагою апеляційного суду.
Колегія суддів відхиляє ці доводи. 
Під час дослідження доказів у суді першої інстанції сторона захисту не клопотала про дослідження речових доказів, зокрема штанів, вилучених у ОСОБА_7 під час затримання, на яких виявлено кров ОСОБА_17 . Прокурор не надавав штани для дослідження, зокрема під час дебатів.
Засуджений ОСОБА_7 звертався до апеляційного суду з клопотанням, у якому просив дослідити штани, з`ясувати наявність на них епітелію крові потерпілого та причини, чому вони не були досліджені місцевим судом. Після уточнення апеляційним судом, що саме засуджений пропонує дослідити - штани чи висновок експерта, захисник ОСОБА_11 заявив, що оцінку цьому речовому доказу і висновку експерта можна надати в нарадчій кімнаті, це підтримав і засуджений. 
Таким чином, доводи ОСОБА_7 про ненадання прокурором для дослідження зазначеного речового доказу та його пред`явлення лише під час дебатів є безпідставними.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи засудженого ОСОБА_7 , викладені в доповненні до касаційної скарги, щодо знущання, катування та примушування свідків давати сфабриковані показання.
Засуджений, зазначаючи про такі обставини, не наводить жодних фактів, не конкретизує, з ким і в який спосіб відбувалися ці дії, не надає доказів його тверджень. Тому колегія суддів вважає, що ці аргументи не впливають на законність і обґрунтованість постановлених стосовно нього судових рішень.
Твердження ОСОБА_7 про загострення цукрового діабету не зменшують суспільної небезпечності вчинених ним діянь та не є достатньою підставою для звільнення його від відбування покарання. Водночас колегія суддів звертає увагу засудженого на те, що за наявності підстав, передбачених ст. 84 КК, пов`язаних із хворобою, особа може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування в разі, якщо така хвороба робить неможливим відбування покарання.
Стосовно доводів ОСОБА_6 про порушення, допущені на стадії досудового розслідування
Засуджений зазначає про недотримання слідчою ОСОБА_41 покладених на неї обов`язків та вимог КПК, непризначення експертизи для з`ясування всіх обставин справи і здійснення повного, всебічного розслідування.
Ці доводи Суд відхиляє.
З матеріалів справи вбачається, що слідчі виконали всі необхідні дії, зокрема оглянули місце події, вилучили речові докази, опитали свідків та провели судові експертизи, зокрема спрямовані й на встановлення осіб, причетних до вчинення злочину.
Отримані в ході цих дій докази були належно досліджені судом, який встановив їх належність, допустимість і достовірність. Жодних порушень у процедурі отримання доказів суд не встановив та на підставі їх дійшов обґрунтованого висновку щодо винуватості, зокрема, ОСОБА_6 .
З матеріалів справи вбачається, що, дійсно постановою слідчого від 09 січня 2023 року ОСОБА_6 було відмовлено в задоволенні клопотання про надання йому копій постанов про призначення експертиз та всіх висновків експертів з тих підстав, що ці документи не є загальнодоступними, а ознайомлення підозрюваного на зазначеній стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Водночас у постанові вказано, що клопотання ОСОБА_6 містило упереджену позицію стосовно мети отримання запитуваних копій процесуальних документів - висновків експертів, оскільки право заявлення відводу регулюється ст. 79 КПК, а щодо призначення додаткових та повторних експертиз необхідно мати обставини для висловлення недовіри первинним висновкам.
Ця постанова містить обґрунтовані мотиви відхилення клопотання ОСОБА_6 .
Доводи засудженого про те, що свідок ОСОБА_18 під час допиту вказав, що показання в протоколі його допиту надруковані безпосередньо слідчою, Суд відхиляє з підстав того, що відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. З матеріалів справи вбачається, що свідок ОСОБА_18 був допитаний як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій і саме надані в судових засіданнях цим свідком показання були предметом оцінки судів, а тому ці твердження засудженого не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що наведені засудженим обставини не впливають на законність та обґрунтованість постановлених щодо нього судових рішень.
Стосовно доводів ОСОБА_6 про порушення розумних строків судом
Засуджений вказує, що судовий розгляд цього кримінального провадження проведено з порушенням розумних строків.
Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими.
Відповідно до ст. 28 КПК під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
За частиною 3 цієї статті критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:
1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;
2) поведінка учасників кримінального провадження;
3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.
З урахуванням зазначених критеріїв Верховний Суд вважає, що кримінальне провадження розглядалося в межах розумних строків. Так, обвинувальний акт складено 22 лютого 2023 року, вирок постановлено 10 квітня 2024 року, а апеляційний перегляд проведено 03 червня 2025 року. Ці строки, з урахуванням кримінального провадження, його обсягу, складності, кількості учасників судового розгляду, їх поведінки, відповідають вимогам ст. 28 КПК. 
Стосовно доводів ОСОБА_6 про порушення права на захист
У касаційній скарзі засуджений зазначає про порушення його права на захист під час проведення обшуку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_5 , а також під час вручення йому повідомлення про підозру, посилаючись на те, що зазначені процесуальні дії відбувалися без участі захисника.
Колегія суддів відхиляє ці доводи як безпідставні.
З долученого до протоколу обшуку від 19 травня 2022 року відеозапису слідчої дії вбачається, що перед початком обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 . ОСОБА_43 , якій належить зазначене житло, заявила вимогу про проведення цієї слідчої дії за участю захисника. Слідчий надав їй можливість зателефонувати адвокату, однак захисник відхилив виклик, натомість вона надіслала йому повідомлення.
Водночас під час цієї слідчої дії ОСОБА_6 було вручено повідомлення про підозру, від отримання якого він відмовився, про що зроблено відповідну відмітку в документі та що засвідчено підписами понятих.
Так, ст. 236 КПК не містить обов`язку слідчого, прокурора чи іншої службової особи забезпечити присутність під час обшуку захисника чи адвоката. Натомість закон передбачає лише те, що «слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення».
Отже, хоча законодавець створює умови для участі осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені, а також захисника чи адвоката під час проведення обшуку, він не передбачає, що така участь є суворо обов`язковою з огляду на специфіку цієї слідчої дії (див., наприклад, постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі № 404/2409/20, провадження № 51-2742км23; від 30 січня 2024 року у справі № 725/1375/19, провадження № 51-4334км23).
Крім того, після обшуку ОСОБА_6 був затриманий і відповідно до постанови від 19 травня 2022 року для забезпечення його права на захист було залучено захисника з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Чернівецькій області ОСОБА_44 .
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що право засудженого на захист не порушено, а наведені в касаційній скарзі доводи цього не спростовують.
Стосовно доводу про застосування недозволених методів слідства щодо ОСОБА_6 .
Засуджений у касаційній скарзі та доповненні до неї як на підставу для скасування постановлених у справі судових рішень посилається на те, що працівники поліції під час досудового розслідування застосовували до нього недозволені методи слідства та здійснювали психологічний тиск.
Верховний Суд відхиляє ці доводи. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими. 
Отже, процесуальний закон пов`язує наслідок у вигляді недопустимості доказів із наявністю причинного зв`язку між стверджуваним поганим поводженням і одержанням конкретного доказу, який суд поклав в основу свого рішення.
Крім того, ЄСПЛ послідовно зазначає, що, коли особа висуває небезпідставну скаргу про погане поводження з боку представників держави всупереч ст. 3 Конвенції, на державу покладається обов`язок провести ефективне офіційне розслідування, здатне привести до встановлення та покарання винних осіб (рішення у справах «Kobets v. Ukraine», no. 16437/04, § 51, 14 February 2008; «Rudyak v. Ukraine», no. 40514/06, § 62, 4 September 2014). Водночас для оцінки справедливості кримінального провадження вирішальне значення має те, чи були для засудження особи використані докази, одержані внаслідок поводження, забороненого ст. 3 Конвенції. ЄСПЛ наголошує, що використання у кримінальному провадженні показань, отриманих унаслідок такого поводження, саме собою робить провадження несправедливим, а щодо речових доказів, здобутих як прямий результат катування, застосовується такий самий підхід; якщо ж ідеться про речові докази, пов`язані з поводженням, яке не досягає рівня катування, значення має їхній вплив на результат розгляду справи (рішення у справах «Gafgen v. Germany»[GC], no. 22978/05, § 166, ECHR 2010; «El Haski v. Belgium», no. 649/08, § 85, 25 September 2012; «Cesnieks v. Latvia», no. 9278/06, §§ 65-66, 69, 11 February 2014).
Отже, якщо суд не поклав в основу вироку показань засудженого, отриманих у період стверджуваного застосування до нього недозволених методів, і не використав доказів, здобутих як прямий результат такого поводження, сама собою наявність відповідної скарги не свідчить про несправедливість кримінального провадження в розумінні ст. 6 Конвенції.
Однак у цьому кримінальному провадженні суд не покладав в основу висновків про винуватість ОСОБА_6 жодних його показань чи пояснень, отриманих під час досудового розслідування, а також інших доказів, здобутих завдяки інформації, одержаній від нього внаслідок нібито застосування до нього недозволених методів слідства. Тому власне твердження засудженого про психологічний тиск з боку працівників поліції, за відсутності посилання на конкретний доказ, одержаний у такий спосіб і використаний судом, не свідчать про наявність підстав для визнання недопустимими доказів, покладених в основу вироку, або для скасування судових рішень.
Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього недозволених методів слідства та психологічного тиску не дають підстав для висновку ні про недопустимість доказів, покладених в основу вироку, ні про незаконність постановлених у кримінальному провадженні оскаржуваних судових рішень, ні про несправедливість процесу в цілому.
Стосовно доводів захисника ОСОБА_10 щодо відмінності визнаного судом обвинувачення від того, яке висунуто засудженому в обвинувальному акті 
Захисник стверджує, що місцевий суд, усупереч положенням ст. 337 КПК, визнаючи ОСОБА_6 винуватим, виклав у вироку формулювання обвинувачення, яке за фактичним змістом не є тотожним обвинуваченню, висунутому в обвинувальному акті, і яке прокурор під час судового розгляду не змінював. На думку захисника, такі зміни мають істотний характер, оскільки стосуються мотиву злочину, часу виникнення та реалізації злочинного умислу, змісту попередньої домовленості між співучасниками, ролі його підзахисного у вчиненні злочину як пособника, конкретних дій, які йому інкримінувалися, а також окремих обставин, пов`язаних із приховуванням слідів злочину після його вчинення. Ці порушення, на думку захисника, не були усунуті й апеляційним судом.
Верховний Суд відхиляє ці доводи захисту. 
За змістом ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд здійснюється лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах обвинувачення, визначеного обвинувальним актом. Разом із тим п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК покладає на суд обов`язок у разі ухвалення обвинувального вироку самостійно сформулювати обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення, його наслідків, форми вини і мотивів.
Суд не заперечує, що формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, має визначальне значення для забезпечення права на захист, оскільки саме воно дає особі можливість знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення її обвинувачують, а стороні захисту належним чином підготуватися до спростування такого обвинувачення. Таке розуміння узгоджується і з положеннями ст. 6 Конвенції, відповідно до яких кожен має право на справедливий судовий розгляд, а обвинувачений має бути детально поінформований про характер і підставу висунутого проти нього обвинувачення та повинен мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту. 
Водночас положення КПК, зокрема і ст. 337, не зобов`язують суд буквально, дослівно відтворювати у вироку текст обвинувального акта. Навпаки, зі змісту п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК випливає, що суд за результатами безпосереднього дослідження доказів самостійно встановлює обставини кримінального провадження та викладає у вироку те формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним.
Сам собою факт, що у вироку окремі фрагменти викладено стисло, в іншій редакції, в іншій послідовності або об`єднано між собою, ще не свідчить, що це зумовлювало зміну обвинувачення в розумінні ст. 338 КПК або вихід суду за межі висунутого обвинувачення. Для такого висновку необхідно встановити не тільки текстуальну відмінність між обвинувальним актом і вироком, а те, що суд фактично визнав доведеним інший за суттю обсяг обвинувачення: інший епізод, інший спосіб вчинення кримінального правопорушення, іншу форму співучасті, інші кваліфікуючі ознаки або нові фактичні обставини, які не були предметом висунутого обвинувачення та від яких особа не здійснювала захист.
Натомість, як установлено з матеріалів цього кримінального провадження, межі обвинувачення місцевий суд дотримав, оскільки цей суд залишився в межах того самого інкримінованого засудженому діяння, тієї самої події, тих самих фактичних обставин і тієї самої правової кваліфікації дій обвинуваченого, що були висунуті йому в обвинувальному акті. Відмінності між текстом обвинувального акта та формулюванням, наведеним у вироку, стосуються способу викладення встановлених судом обставин, їх конкретизації та узагальнення, але не свідчать про пред`явлення чи визнання доведеним іншого обвинувачення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що формулювання обвинувачення, викладене у вироку та визнане судом доведеним, не є новим обвинуваченням, від якого сторона захисту не мала можливості захищатися, і не стосується інших обставин, які не були висунуті засудженому в обвинувальному акті. Тому підстав уважати, що місцевий суд порушив вимоги ст. 337 КПК, а апеляційний суд безпідставно погодився з таким порушенням, немає.
Також захисник ОСОБА_10 у касаційній скарзі зазначає про упередженість суду, посилаючись на те, що після встановлення порядку дослідження доказів прокурор разом з обвинувальним актом надав суду всі матеріали кримінального провадження сторони обвинувачення, зокрема протоколи допиту потерпілих, свідків та обвинувачених, а також протоколи слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та відеозаписи цих слідчих дій. На думку захисника, це могло вплинути на формування судом наперед визначеної думки щодо переваги одних доказів над іншими.
Верховний Суд не погоджується із цим твердженням захисника. Як уже зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно. Під час дослідження доказів сторона захисту була присутня в судовому засіданні, мала можливість брати участь у їх дослідженні, ставити запитання учасникам процесу та висловлювати свої доводи і заперечення.
Сам собою факт надання прокурором суду матеріалів кримінального провадження не свідчить про упередженість суду і не може розцінюватися як обставина, що вплинула на об`єктивність судового розгляду.
Стосовно призначеного засудженим покарання 
Прокурор і потерпілі в касаційних скаргах наводять доводи про невідповідність призначеного засудженим покарання. Суть цих доводів полягає в тому, що суд, визначаючи засудженим вид і розмір покарання, не врахував у повному обсязі тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, способу його вчинення, тяжкості заподіяних наслідків, даних про осіб засуджених та позиції потерпілих, у зв`язку із чим призначив покарання, яке є несправедливим через м`якість.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, спосіб їх учинення, наслідки, ролі кожного із засуджених, а також дані про їхні особи, наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, щодо ОСОБА_7 суд зважив на те, що він є приватним підприємцем, за місцем тримання під вартою характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є осудним; обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, суд не встановив. 
Стосовно ОСОБА_8 суд узяв до уваги, що він неодноразово судимий, після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисні корисливі особливо тяжкі та тяжкі злочини, за місцем тримання під вартою характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є осудним; обставин, які пом`якшують покарання, не встановлено, а обставиною, що його обтяжує, визнано рецидив злочинів. 
Щодо ОСОБА_6 суд урахував, що він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, однак також є неодноразово судимим, після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисний особливо тяжкий злочин, яким заподіяно смерть людині, за місцем тримання під вартою характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є осудним; обставин, що пом`якшують покарання, суд не встановив, а обставиною, яка його обтяжує, визнав рецидив злочинів. 
За результатами такої індивідуалізації суд дійшов висновку, що виправлення кожного із засуджених неможливе без ізоляції від суспільства, а покарання у виді позбавлення волі на певний строк, наближений до максимального строку, визначеного санкцією найтяжчого злочину, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому суд не знайшов підстав для призначення засудженим виняткової міри покарання у виді довічного позбавлення волі. 
За результатом апеляційного перегляду, суд визнав такі висновки місцевого суду законними і обґрунтованими, навівши достатні мотиви свого рішення. 
Верховний Суд вважає, що такий підхід узгоджується з положеннями статей 50, 64, 65, 67 КК. 
Доводи прокурора і потерпілих про те, що суди не врахували в повному обсязі заздалегідь розробленого плану, корисливого мотиву, особливої жорстокості, попередньої змови та тяжкості наслідків, не дають підстав для висновку про явну несправедливість призначеного покарання. Зазначені обставини або безпосередньо охоплюються юридичною кваліфікацією вчиненого, або вже були враховані судом під час визначення ступеня тяжкості злочину та ролі кожного зі співучасників. Згідно з ч. 4 ст. 67 КК обставина, яка передбачена в статті Особливої частини КК як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, не може ще раз враховуватися під час призначення покарання як така, що його обтяжує. 
Отже, саме собою посилання касаторів на ті самі кваліфікуючі ознаки не свідчить про необхідність призначення більш суворого покарання, зокрема довічного позбавлення волі.
Так само не можуть бути визнані визначальними доводи потерпілих про молодий вік потерпілого, невідшкодування шкоди та нерозкаяння засуджених. Такі обставини оцінюються судом у сукупності з іншими даними, однак не підміняють собою вимог статей 64, 65 КК щодо індивідуалізації покарання і не зумовлюють автоматично необхідності призначення виняткової міри покарання. 
Не приймаються і посилання касаторів на те, що суди не взяли до уваги позиції потерпілих щодо призначення довічного позбавлення волі. Думка потерпілого може враховуватися судом у ході призначення покарання, однак не є вирішальною і має оцінюватися разом з іншими обставинами кримінального провадження. Такий підхід послідовно відображений і в практиці Верховного Суду.
Отже, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином індивідуалізував покарання кожному із засуджених, а апеляційний суд, погодившись із цими висновками, не допустив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Доводи прокурора і потерпілих по суті зводяться до незгоди з обраним судами видом та розміром покарання і не містять переконливого обґрунтування того, що призначене покарання є явно несправедливим через м`якість у розумінні ст. 414 КПК.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що призначене засудженим покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому немає підстав для визнання його явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що постановлені стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судові рішення є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через м`якість, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги засуджених, їх захисників, прокурора та потерпілих необхідно залишити без задоволення, а постановлені стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 (з доповненням), ОСОБА_8 (з доповненнями), ОСОБА_7 (з доповненням), їх захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , прокурора (з доповненням), а також потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2024 року й ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2025 рокустосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3