П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/2276/26	

Перша інстанція: суддя Малих О.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року у справі № 400/2276/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради, треті особи: Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Вознесенської міської ради, Виконавчий комітет Вознесенської міської ради Миколаївської області, Приватне підприємство “УКРІНТЕРПОСТАЧА”, про визнання протиправними та скасування рішень від 26.02.2026 № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8 і розпорядження від 24.02.2026 № 40-р, –
ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати Розпорядженням міського голови Вознесенської міської ради від 24.02.2026 № 40-р «Про скликання позачергової дев`яностої сесії Вознесенської міської ради восьмого скликання»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 1 «Про внесення змін до Переліку першого типу майна Територіальної громади міста Вознесенська для передачі в оренду»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 2 «Про визнання замовника будівництва по об`єкту: «Капітальний ремонт внутрішньо-квартальних комунікацій каналізації К-1 по вул. Героїв України, м. Вознесенськ, Миколаївська область»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 3 «Про надання дозволу ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «УКРІНТЕРПОСТАЧА» на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 4 «Про надання дозволу Територіальній громаді міста Вознесенська на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення шляхом поділу, для продажу права оренди на аукціоні»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 5 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення, які перебувають у власності ОСОБА_2 »;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 року № 6 «Про затвердження Територіальній громаді міста Вознесенська проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 4810200000:11:055:0013 та умов продажу права оренди на неї на конкурентних засадах»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 7 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4810200000:11:034:0295»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 8 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4810200000:11:034:0296».
12.05.2026 позивач до суду першої інстанції подав заяву про забезпечення позову шляхом:
- заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також будь-яким іншим фізичним та юридичним особам (у тому числі підрядним, субпідрядним та проєктним організаціям) здійснювати будь-які будівельні, земляні, підготовчі та вишукувальні роботи на земельних ділянках з кадастровими номерами: 4810200000:04:006:0049, 4810200000:04:006:0052, 4810200000:04:006:0053, 4810200000:04:006:0054, 4810200000:04:006:0055, 4810200000:04:006:0056, 4810200000:04:006:0057, 4810200000:04:006:0058, 4810200000:04:006:0059, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, але не обмежуючись: встановлення парканів, розробку ґрунту, риття траншей та котлованів, забивання паль, облаштування фундаментів, зведення будь-яких наземних та підземних споруд, а також проведення будь-яких робіт з реконструкції чи капітального будівництва до набрання судовим рішенням у цій справі законної сили;
- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в т. ч. Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо зазначених земельних ділянок за адресою: Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Героїв України, 9 (кадастрові номери: 4810200000:04:006:0049, 4810200000:04:006:0052, 4810200000:04:006:0053, 4810200000:04:006:0054, 4810200000:04:006:0055, 4810200000:04:006:0056, 4810200000:04:006:0057, 4810200000:04:006:0058, 4810200000:04:006:0059, у тому числі державну реєстрацію права власності, перехід права власності на підставі будь-яких правочинів (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), державну реєстрацію інших речових прав (оренди, суборенди, сервітуту, емфітевзису, суперфіцію), реєстрацію іпотек та обтяжень, а також заборонити вчиняти дії щодо поділу, об`єднання вказаних ділянок або зміни їх цільового призначення та вносити будь-які зміни до записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цих об`єктів до набрання судовим рішенням законної сили.
В обґрунтування заяви позивач зазначив, що одним із оскаржуваних є Рішення № 2 «Про визнання замовника будівництва по об`єкту: «Капітальний ремонт внутрішньоквартальних комунікацій каналізації К-1 по АДРЕСА_1 » та рішення № 5 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення, які перебувають у власності ОСОБА_2 ». Згідно з ним Вознесенська міська рада вирішила затвердити проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 ,за адресами: АДРЕСА_1 , площею 0,0468 га (кадастровий номер 4810200000:04:006:0049), зі зміною цільового призначення з категорії земель житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку) на категорію земель житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі); АДРЕСА_1 , площею 0,0717 га (кадастровий номер 4810200000:04:006:0051), зі зміною цільового призначення з категорії земель житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку) на категорію земель житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).
Прийняття оскаржуваного Рішення № 5 запустило процес підготовки до капітального будівництва на території, яка фактично є зоною санітарної охорони стратегічних інженерних мереж. Невжиття заходів забезпечення позову у формі заборони будівельних робіт може призвести до незворотних наслідків для безпеки мешканців будинку АДРЕСА_1 та цілісності магістрального водопроводу, що повністю відповідає критеріям ст. 150 КАС України.
Водночас, будь-які підготовчі чи земляні роботи на оспорюваній території призводять до руйнування тротуару та родючого шару ґрунту зеленої зони, на відновлення яких у 2022 році з бюджету громади було витрачено 1,15 млн грн. Продовження робіт зробить виконання майбутнього рішення суду про відновлення об`єкта благоустрою надмірно дорогим або технічно неможливим, що прямо суперечить принципу ефективності судового захисту.
Здійснення земляних та вишукувальних робіт (буріння, розкопки) безпосередньо над магістральними мережами водопроводу та каналізації К-1 в умовах воєнного стану є критичною загрозою. Будь-яке пошкодження цих мереж призведе до техногенної катастрофи: затоплення фундаменту житлового будинку АДРЕСА_1 та зневоднення всього мікрорайону.
Заборона на вишукувальні та підготовчі роботи необхідна для збереження «статусу кво» на момент спору. Проведення нових геодезичних зйомок забудовником може бути використано для фальсифікації технічної документації та спроби легалізувати забудову шляхом «перенесення» мереж на папері, що унеможливить встановлення істини у справі.
Будь-яка активність будівельної техніки (земляні роботи, забивання паль, підвезення матеріалів) у вузькому коридорі (3-4 метри) між парканом та фасадом 5- поверхового житлового будинку критично обмежує вільний простір. Згідно з вимогами ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва», має бути забезпечений безперешкодний під`їзд пожежної та аварійної техніки до будівель. Скупчення техніки забудовника та складування матеріалів безпосередньо під вікнами мешканців створює «смертельну пастку» у разі надзвичайної ситуації чи обстрілу, оскільки вони стають фізичною перешкодою для евакуації населення та розгортання спецтехніки підрозділів ДСНС.
Усі нові власники використовують змінене оскаржуваним Рішенням № 5 цільове призначення «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Це вказує на те, що відчуження ділянок було не випадковим продажем, а способом колективної реалізації спільного проєкту забудови.
Нові власники, набувши право власності на підставі протиправного рішення ради, фактично перебрали на себе роль забудовників. Вони виступають єдиним «фронтом» разом із ОСОБА_2 , ігноруючи інтереси мешканців багатоквартирного будинку та загрозу цілісності інженерних мереж.
За таких умов, заходи забезпечення позову (заборона будівництва та реєстраційних дій) мають стосуватися не лише ОСОБА_2 , а й усіх осіб, які набули право власності на новостворені ділянки. В іншому випадку, забезпечення позову лише щодо одного учасника «схеми» дозволить іншим продовжувати будівництво, що зробить захист прав позивача неефективним.
Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою від 13.05.2026 відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою суду від 13.05.2026 позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
– суд першої інстанції помилково зазначив про неможливість покладення зобов`язань на осіб, що не є відповідачами. Це прямо суперечить п. 4 ч. 1 ст. 151 КАС України, який встановлює право суду забороняти іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору;
- судом першої інстанції не надано оцінки загрозі подальшого «ланцюгового» відчуження ділянок;
- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що існує реальна загроза через «Турборежим» забудови та техногенну небезпеку;
- згідно з постановою Верховного Суду у справі № 320/60807/24, суд першої інстанції мав оцінити складність відновлення прав. Суддя не врахувала, що демонтаж капітального об`єкта потребуватиме значних зусиль та коштів, що робить майбутнє судове рішення ілюзорним. Дана позиція також підтверджена Верховним Судом у справі № ЗД/380/5/23 (постанова від 08.04.2024).
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, в межах апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною 1 статті 151 КАС України передбачено, що позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною 3 статті 151 КАС України встановлено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5).
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам.
Цей висновок відповідає Рекомендації №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, згідно з якою рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Водночас заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, правових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з правовими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення адміністративного позову суд повинен здійснити оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступного: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Висновки аналогічного змісту були неодноразово наведені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.07.2021 у справі №300/2540/19, від 30.03.2021 у справі 420/4037/20.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача ( як члена територіальної громади), не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову із посиланням на до п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України виходив із того, що спосіб забезпечення позову обраний позивачем виходить за межі предмета позову та спірних правовідносин, оскільки фактично передбачає покладення певних зобов`язань на невизначене коло суб`єктів.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в цьому аспекті варто звернути увагу, на те, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).
Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваних рішень, предметом позову у даній справі є, окрім іншого: визнання протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 року № 2 “Про визнання замовника будівництва по об`єкту: “Капітальний ремонт внутрішньо-квартальних комунікацій каналізації К-1 по вул. Героїв України, м. Вознесенськ, Миколаївська область”; визнання протиправним та скасування рішення Вознесенської міської ради від 26.02.2026 № 5 “Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення, які перебувають у власності ОСОБА_2 ”;
Разом з цим, заява позивача про забезпечення позову обґрунтована тим , що прийняття оскаржуваного Рішення № 5 запустило процес підготовки до капітального будівництва на території, яка фактично є зоною санітарної охорони стратегічних інженерних мереж.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що достатніх доказів того, що зазначена територія є зоною санітарної охорони стратегічних інженерних мереж до суду не надано.
Водночас, принагідно слід зазначити, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив як на адресатів цих рішень так і в певних випадках на інших членів територіальної громади.
Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 29.04.2026 по справі № 160/24879/25.
За приписами пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
З наведеного висновується, що у разі якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, заборони як відповідачам, так і іншим особам вчиняти певні дії, що стосуються предмета спору.
Водночас звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою про забезпечення позову обумовлено прагненням зупинити дію Рішення № 2 «Про визнання замовника будівництва по об`єкту: «Капітальний ремонт внутрішньоквартальних комунікацій каналізації К-1 по вул. Героїв України, м. Вознесенськ, Миколаївська область» та рішення № 5 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення, які перебувають у власності ОСОБА_2 »., законність чи протиправність яких є предметом дослідження за результатами судового розгляду.
Наведене свідчить, що забезпечення позову не може бути підставою зміни таких правовідносин, оскільки у випадку, який склався, задоволення заяви про забезпечення позову фактично є згодою із твердженнями заявника про протиправність оспорюваних актів індивідуальної дії без розгляду справи по суті позовних вимог.
Своєю чергою, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, фактично виходив з того, що заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. Також співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Проаналізувавши підстави подання позивачем заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції зазначає, що наведені заявником обґрунтування є недостатніми та такими, що не підтверджують очевидність ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням.
Щодо вимоги заявника про забезпечення позову у справі № 400/2276/26 шляхом встановлення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в т. ч. Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо зазначених земельних ділянок за адресою: Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Героїв України, 9 (кадастрові номери: 4810200000:04:006:0049, 4810200000:04:006:0052, 4810200000:04:006:0053, 4810200000:04:006:0054, 4810200000:04:006:0055, 4810200000:04:006:0056, 4810200000:04:006:0057, 4810200000:04:006:0058, 4810200000:04:006:0059, у тому числі державну реєстрацію права власності, перехід права власності на підставі будь-яких правочинів (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), державну реєстрацію інших речових прав (оренди, суборенди, сервітуту, емфітевзису, суперфіцію), реєстрацію іпотек та обтяжень, а також заборонити вчиняти дії щодо поділу, об`єднання вказаних ділянок або зміни їх цільового призначення та вносити будь-які зміни до записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цих об`єктів до набрання судовим рішенням законної сили.
В контексті наведеного апеляційний суд зазначає , що заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (див. постанови Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 915/508/18, від 12.03.2020 у справі № 916/3479/19, від 07.09.2020 у справі № 904/1766/20, від 19.10.2020 у справі № 916/30/20 від 16.12.2020 у справі № 915/2460/19).
Водночас, заходи забезпечення позову про які просить позивач про які просить позивач не є належною конкретизацією переліку реєстраційних дій, щодо вчинення яких встановлено заборону, оскільки не спростовує того, що заборона має загальний характер, адже поширюється на всі ("будь-які") реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Щодо негативних наслідків, які можуть настати у разі не вжиття заходів забезпечення позову про які просить позивач, апеляційний суд зазначає, що у разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень особа має право заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди, тому зазначене не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі. 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 380/11600/20.
Варто підкреслити, що заходи забезпечення позову мають бути спрямованими виключно на забезпечення можливості ефективного виконання майбутнього рішення суду, а не надання позивачу результату, якого він прагне досягти за допомогою судового рішення.
Тотожний підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи № 320/28419/23 - 16.04.2025 . 
Забезпечення позову не повинно порушувати баланс інтересів сторін у справі та створювати переваги одній зі сторін до вирішення справи судом по суті.
Колегія суддів акцентує увагу, що позовні вимоги у справі що розглядається не стосуються земельних ділянок про які йдеться у заяві про забезпечення позову, що є вочевидь неспівмірним із заявленими позовними вимогами.
Водночас у п.5 ч. 3 ст. 151 КАС чітко зазначено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення;
Крім того, аналізуючи зміст статті 150 КАС України Верховний суд у постанові від 24.01.2022 у справі № 640/12373/21 сформував наступні висновки:
«…за змістом статті 150 КАС України вжиття заходів забезпечення позову покликане забезпечити ефективний захист прав саме позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому вжиття таких заходів не може бути обґрунтоване необхідністю захисту прав інших осіб, які до суду не звертались і вимоги щодо протиправності рішень відповідача не заявляли.
Інакше, забезпечення позову в інтересах осіб, які не беруть участь у справі, суперечитиме природі заходів забезпечення саме того позову, який подано до суду»
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.01.2022 у справі № 640/12373/21 та від 31.07.2025 у справі №620/16979/24, від 06.10.2025 у справі №460/6829/25
Крім того, колегія суддів виходить з того, що вжиття заходів забезпечення позову допустить порушення або безпідставне обмеження прав та охоронюваних інтересів осіб, що не є учасниками цієї справи.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки загрозі подальшого «ланцюгового» відчуження ділянок, колегія суддів зазначає, що у такому випадку заявлені заходи забезпечення позову спрямовані на захист прав не лише позивача, а й інших осіб, які до суду не звертались і вимоги щодо протиправності рішень відповідача не заявляли, що суперечить приписам статті 150 КАС України та зазначеним висновкам Верховного Суду
Окрім іншого, доводи заявника, що на відновлення територій на яких проводяться земляні роботи у 2022 році з бюджету громади було витрачено 1,15 млн грн. мають суттєве значення , проте заявник не надав до суду будь-яких доказів про зазначені витрати. 
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що аргументи апеляційної скарги про неправильність зроблених судом висновків є безпідставними.
Апеляційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судом норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідає нормам процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 травня 2026 року у справі № 400/2276/26 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик   Г.В. Семенюк