УХВАЛА

19 травня 2026 року 
м. Київ

справа №990/165/26
адміністративне провадження № П/990/165/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Тацій Л.В.,
суддів: Бевзенка В.М.,  Берназюка Я.О.,  Стеценка С.Г.,  Коваленко Н.В., 

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
06.05.2026 ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) через систему "Електронний суд" звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП, Рада), в якій просить:
визнати протиправними та скасувати рішення ВРП від 27.01.2026 за № 118/0/15-26 про звільнення з посади судді Господарського суду Херсонської області (відряджена до Господарського суду Одеської області) ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;
визнати протиправними та скасувати ухвалу ВРП від 29.01.2026 за № 134/0/15-26 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді господарського суду Херсонської області ( відряджена до Господарського суду Одеської області) у відставку; 
визнати протиправними та скасувати ухвалу ВРП від 27.02.2024 № 567/0/15-24 про зупинення розгляду заяви судді ОСОБА_1 від 02.06.2023 про звільнення у відставку; 
зобов`язати ВРП розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Господарського суду Херсонської області (відряджена до Господарського суду Одеської області) у відставку.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.05.2026 позовну заяву залишено без руху, а позивачці встановлено десятиденний строк для усунення встановленого судом недоліку шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху доставлена 07.05.2026 о 21:44 годині до електронного кабінету представника позивачки - адвокату Єфімік О. О.
Отже, останнім днем строку на усунення недоліків позовної заяви є 18.05.2026.
08.05.2026 до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду. 
Іншої (додаткової) заяви, доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку у строк, встановлений Судом, позивачкою не надано.
У заяві ОСОБА_1 зазначає, що за причинами, які не залежали від її волевиявлення, позивачка опинилася на тимчасово окупованій території Херсонської області і не змогла виїхати до Одеси для виконання своїх професійних обов`язків.
02.06.2023 ОСОБА_1 подала до ВРП заяву про звільнення її у відставку. Рішенням Другої дисциплінарної палати ВРП від 23.04.2025 позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади.
ОСОБА_1 оскаржила рішення Другої дисциплінарної палати, яке рішенням ВРП від 23.12.2025 залишено без змін. 
Рішенням ВРП від 27.01.2026 за № 118/0/15-26 позивачка була звільнена з посади судді Господарського суду Херсонської області (відряджена до Господарського суду Одеської області) на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
У заяві про поновлення строку ОСОБА_1 стверджує, що станом на день подання позову вона не була обізнана з текстом цих рішень. У позивачки відсутній доступ до старої електронної пошти та мобільного телефону, на окупованій території все заблоковано. Загальновідомий факт, що на окупованій території України немає доступу до українських сайтів, не працюють оператори мобільного зв`язку України. Інтернет також блокується окупаційною владою.
Позивачка зазначила також, що тільки у березні 2025 року вона знайшла у мережі інтернет адвоката Єфімік О. О., уклала з нею за допомогою ЕЦП договір про правову допомогу, дала завдання адвокату звернутись до ВРП з адвокатським запитом задля отримання інформації про результати розгляду її заяви про відставку.
06.04.2026 та 17.04.2026 адвокатом отримані матеріали та рішення відповідача щодо позивачки. Позивакою поставлено завдання щодо звернення з позовом до Верховного Суду.
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, Суд виходить з такого.
У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Питання оскарження рішень Вищої ради правосуддя регламентовано статтею 35 Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя", частиною першою якої визначено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. 
Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається із часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Суд зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права були порушені рішенням Вищої ради правосуддя, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Процесуальний закон (стаття 121 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду у разі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин.
Частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття "поважні причини пропуску процесуальних строків" є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Порівняльний аналіз словоформ "дізналася" та "повинна була дізнатися" дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
Верховний Суд звертає увагу, що позивачка 06.05.2026 звернулась з цим адміністративним позовом, у якому оскаржує рішення ВРП від 27.01.2026 за № 118/0/15-26; ухвалу ВРП від 29.01.2026 та ухвалу ВРП від 27.02.2024 № 567/0/15-24.
На обґрунтування поважності причин пропуску строку покликається на те, що перебуває на тимчасово окупованій території України, не має доступу до інтернет-ресурсів, станом на дату звернення до Суду з цим позовом не ознайомлена зі змістом оскаржуваних рішень. 
Водночас, у цій же заяві про поновлення строку на звернення до суду ОСОБА_1 зазначила, що тільки у березні 2025 року вона знайшла у мережі інтернет адвоката Єфімік О. О., уклала з нею за допомогою ЕЦП договір про правову допомогу, поставила завдання щодо звернення до ВРП з адвокатським запитом задля отримання інформації про результати розгляду її заяви про звільнення у відставку.
06.04.2026 та 17.04.2026 адвокатом отримані матеріали та рішення відповідача щодо позивачки, після чого адвокат в інтересах ОСОБА_1 подала цей адміністративний позов. 
Надаючи оцінку вищенаведеним посиланням позивачки, Верховний Суд враховує, що можливість учасника справи реалізувати своє право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку має корелювати з обізнаністю цієї особи з мотивами прийняття такого рішення. Обізнаність з правовими підставами та мотивами ухвалення рішення зумовлює виникнення в особи інтересу у зверненні до суду щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів у разі виявлення їх порушення та надалі дає змогу підготувати аргументовану позовну заяву.
Однак, як вже зазначено вище, початок відліку строку звернення до адміністративного суду слід відраховувати саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, надаючи оцінку поважності причин пропуску строку, Суд враховує не тільки момент безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості позивачки знати про такі факти.
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд зазначає, що наданими до позовної заяви матеріалами підтверджується, що дійсно листом ВРП від 02.04.2026 за № 6280/0/9-26 представнику ОСОБА_1 - адвокату Єфімік О. О. надіслані копії оскаржуваних рішень та вручені їй 06.04.2025. 
Однак, як зазначає сама позивачка, адвоката вона знайшла у мережі у березні 2025 року. Понад це, ОСОБА_1 також стверджує, що у 2025 році оскаржувала рішення Другої дисциплінарної палати від 23.04.2025 № 847/2дп/15-25, яким її притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Зверталась до ВРП із заявою про отримання копії рішення Другої дисциплінарної палати від 23.04.2025 № 847/2дп/15-25, і така копія направлена позивачці 13.05.2025. Також ОСОБА_1 вказує про обізнаність із змістом рішення, яке ухвалено відповідачем 23.12.2025 за № 2801/15-25 за результатами розгляду її скарги на рішення Другої дисциплінарної палати. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не заперечує та навпаки підтверджує у заяві про поновлення строку, що принаймні з березня 2025 року мала зв`язок з адвокатом, уклала з нею договір, комунікувала з ВРП, отримуючи копії рішень та оскаржуючи рішення Другої дисциплінарної палати.
Відтак, твердження ОСОБА_1 про об`єктивну неможливість оскаржити рішення ВРП від 27.01.2026 за № 118/0/15-26; ухвалу ВРП від 29.01.2026 та ухвалу ВРП від 27.02.2024 № 567/0/15-24, спростовуються матеріалами позовної заяви та мотивами, які наведені самою позивачкою у заяві про поновлення строку.
Враховуючи зазначене, обставини, наведені ОСОБА_1 , не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не вказують на конкретні, реальні, непереборні і об`єктивно нездоланні фактори та причини, які зумовили реалізацію позивачкою свого права на звернення до суду із вимогою про оскарження рішень Вищої ради правосуддя з пропуском строку. 
Суд враховує при цьому й те, що позивачкою не наведено жодних причин й не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність можливості звернутись до ВРП із заявою про отримання копій оскаржуваних рішень до 27.03.2026 (дата адвокатського запиту). 
Підсумовуючи, слід констатувати, що позивачкою не наведено й не доведено об`єктивних причин, які дійсно унеможливлювали подання позовної заяви у визначений законом строк та були поважними.
При цьому, Суд повторно зазначає, що визначені процесуальним законом строки звернення до суду - це період часу, протягом якого особа повинна проявити інтерес стосовно захисту своїх прав, свобод та законних інтересів, й для спорів щодо оскарження рішень Вищої ради правосуддя такий строк доволі стислий і має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист.
Таким чином, пропуск строку на звернення до адміністративного суду обумовлений не існуванням непереборних перешкод, а виключно пасивною поведінкою позивачки, що виключає можливість визнання причин пропуску строку поважними.
Безпідставне поновлення строків суперечить принципу юридичної визначеності, який є складовою верховенства права, та підриває засади res judicata. Адміністративне судочинство покликане забезпечувати стабільність публічно-правових відносин, а визнання "пасивної поведінки" достатньою підставою для поновлення строків створило б ризик фактичної безстроковості оскарження рішень, що неприпустимо.
Ураховуючи викладене вище, Верховний Суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Натомість позивачка у заяві про усунення недоліків самостійно вказала такі аргументи, які свідчать про відсутність об`єктивних поважних (непереборних) причин, що унеможливили її звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. 
ОСОБА_1 також не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивачки.
У цьому випадку пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивачки щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із відповідним позовом.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2024 у справі №990/53/24 наголосила на необхідності наведення змістовних і вагомих доводів щодо вчинення усіх необхідних і можливих дій, які б указували на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, зазначивши при цьому, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав не є поважною причиною для його поновлення.
Вирішуючи питання поновлення строку на звернення до Суду із позовом у цій справі, колегія суддів не встановила обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивачки, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами. Обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування недотримання нею строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку звернення з позовом до адміністративного суду, позовна заява підлягає поверненню.
Згідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.
Керуючись статтями 22, 123, 169, 243, 248, 266, 295 КАС України, Суд 
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. 
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. 
Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснити позивачці, що повернення позовної заяви не позбавляє її права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. 
Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано, або після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Суддя-доповідач Л. В. Тацій
Судді: В. М. Бевзенко
Я. О. Берназюк
Н. В. Коваленко
С. Г. Стеценко