Справа № 703/917/26
2/703/1230/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року місто Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючої судді Проценко А.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці позивача, - Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат, виплати до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, ювілейної дати (60 років) з дня народження, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7345,21 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за 6 місяців, в сумі 61543,35 грн.
Разом з позовною заявою до суду також було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки працівники адміністрації місця роботи їй роз`яснили, що виплата з пенсіонерами здійснюється за відповідним графіком та відбувається з затримкою на 6-9 місяців, тому вона правомірно чекала на виконання роботодавцем свого обов`язку. Про всі належні до виплати при звільнені суми відповідач не повідомляв.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ще 22.07.1981 її прийнято на роботу в залізничну галузь оператором обчислювальних машин. До звільнення на пенсію за віком наказом №240/ос від 25.09.2024 позивач працювала у виробничому підрозділі служби локомотивного господарства – локомотивному депо ім. Т.Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» АТ Укрзалізниця мийником-прибиральником рухомого складу 2 розряду в дизельно-агрегатному цеху. На момент звільнення її стаж роботи на залізничному транспорті склав 39 років 3 місяці і 24 дні.
За час роботи позивач на підставі колективного договору набула право на зазначені виплати, проте роботодавцем приймались рішення про призупинення належних працівникам виплат, тому їх в свою чергу і не було включено до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, чим порушено трудові права позивача. 
Позивач звернулася до суду з метою поновлення своїх прав та просить на підставі ст. 117 КЗпПУ стягнути з відповідача ще й і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців в розмірі 61543,35 грн.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем 11.03.2026 подано до суду заяву про продовження строку на подання відзивудо 16.03.2026 з посиланням на об`єктивні обставини, які визнані судом поважними.
16.03.2026відповідач подав до суду відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог з посиланням на такі обставини.
На підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв?язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначені позивачем виплати матеріальної допомоги призупинені рішенням АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022.
У зв?язку з необхідністю відновлення пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ "Укрзалізниця" понесла величезні витрати, гуманітарні евакуаційні перевезення, що здійснювалися АТ "Укрзалізниця" на безоплатній основі, також потребували значних коштів. Всі зазначені факти значно ускладнювали та на теперішній час продовжують ускладнювати виконання фінансових зобов?язань відповідача. Зважаючи на важке становище, в якому опинився відповідач у зв?язку з військовою агресією проти України, та той факт, що виплати наразі призупинені, та будуть якнайшвидше відновлені у разі покращення фінансового стану, у разі, якщо суд дійде висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, просив зменшити його розмір на 95%. 
17.03.2026 третьою особою було подано до суду пояснення щодо відзиву відповідача, в яких просить задовольнити вимоги позивача, оскільки вони відповідають положенням колективного договору та положенню про оплату праці, а рішення відповідача про призупинення належних працівникам вважає протиправним та таким, що порушує права працівника.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані суду докази як в їх сукупності та взаємозв`язку, так і кожен окремо на предмет достатності, належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносини.
ОСОБА_1 у відповідностідо наказу №240-ос від 25.09.2024 про припинення трудового договору звільнена 22.09.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсіюза віком.
У відповідності до протоколу комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру допомоги у зв`язку з виходом на пенсію Локомотивного депо ст. ім. Т.Шевченка від 25.09.2024 на дату виходу на пенсію стаж роботи ОСОБА_1 в залізничній галузіскладає 39 років 3 місяці 24 дні.
Колективний договір між адміністрацією і дорожним комітетом профспілки Одеськоїзалізниці на 2011-2015 роки (колективний договір) встановлює положенням п. 4.17 право на отримання позивачем одноразової грошової допомоги в розмірі 10 середньомісячних заробітків з врахуванням підтвердженого стажу, що в сумі складає 102572,50 грн та в свою чергу не оспорюється відповідачем.
Пунктом 4.16 цього колективного договору встановлено право позивача на отримання впродовж року разової допомоги на оздоровлення в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановленого на дату звернення за допомогою. Дана обставина також не оспорюється відповідачем, так як і період з 2022 по 2024 роки з визначенням загального розміру такої виплати в сумі 7345,21 грн.
Додатком 13 до колективного договору встановлено право працівника на виплату грошової винагороди в розміріп осадового окладу в зв`язку з настанням ювілейної дати роботи на залізничному транспорті (25, 30, 40, 50 років) і за сумлінну роботу, багаторічну працю при наявності безперервного стажу в галузі. Належність права позивачу на таку виплату з нагоди 25 років роботи на транспорті в розмірі 5492,57 грн відповідачем не оспорюється.
Пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого рішенням правління від 26.06.2023, передбачено, що працівникам підрозділу можуть бути нараховані та виплачені одноразові заохочення до ювілейних дат працівників (50, 60, 70 років) залежновід стажу роботи в АТ «Укразалізниця» та посадового окладу (тарифноїскладової), зокрема, у розмірі 100% окладу при стажур оботи понад 15 років. Належність права позивача на таку виплату в розмірі 5492,57 грн до ювілейної дати 60 років відповідачем не оспорюється.
Згідно з витягом з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, ухвалено призупинити виплату працівникам інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (за винятком призначеної для лікування та на поховання).
Матеріали справи вказують, що обчислення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні саме в заявленному розмірі за 6 місяців відповідач не оспорює, а лише з посиланням на практику Верховного Суду з врахуванням підходуспівмірності просить зменшити такий розмір на 95% через завдану товариству шкоду внаслідок збройних руйнувань ворогом залізничної інфраструктури, а також соціальних виплат постраждалим від цього працівникам. 
Для врегулювання правовідносин за встановлених судом обставин справи застосуванню підлягають такі правові норми.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
За приписами ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Як встановлено судом, відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення належних виплат при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
Призупинення виплат таких коштів, які передбачені Колективним договором та Галузевою угодою, відповідачем здійснено в односторонньому порядку. В порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, а такі зміни мають вноситися лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, відповідач ухвалив відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Суд також враховує, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23 вказане рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 23 лютого 2024 року залишено без змін. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, в той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Отже, пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, на підставі якого позивачу при звільненні не виплачена відповідна матеріальна допомога, було визнано незаконним та скасовано.
Враховуючи встановлені обставини справи при вирішенні питання про задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, суд зазначає наступне.
За приписами ч. 2 ст. 233 КЗпПУ із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Водночас положенням ст. 234 КЗпПУ визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Копію наказу про звільнення позивач отримала 27.09.2024, як і письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільнені, вперше до суду позов подала 12.11.2025, проте позовну заяву було залишено без розгляду. Дана позовна заява надійшла до суду повторно 18.02.2026.
Матеріали справи вказують, що вперше позивач до суду з вернулася за межами річного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, проте з огляду на те, що ні наказ про звільнення, ні повідомлення про нараховані та виплачені працівникові при звільненні суми не містили в складі належних до виплат розмірів матеріальної допомоги, а саме: одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7345,21 грн. До того ж такі виплати в порушення прав працівника були взагалі призупинені роботодавцем на підставі пункту 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, яке було визнано незаконним та скасовано. Ця обставина набула чинності з дати винесення Постанови Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23. 
Тобто, лише з 05.02.2025 відпала правова підстава для відповідача не нараховувати та не виплачувати вказані суми належних матеріальних допомог позивачу, а позивач в свою чергу дізнався про незаконність дій щодо призупинення таких виплат та порушення внаслідок цього його права.
Конституційний Суд в своєму Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 зазначає, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України "Про оплату праці.
Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону України "Про оплату праці", та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України "Про оплату праці".
Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.
У п. 64 Рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» Суд наголошує, що заявники можуть стверджувати про порушення статті 1 Першого протоколу лише в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються їхнього «майна» у розумінні цього положення. «Майном» може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи право вимоги, щодо яких заявники можуть стверджувати, що вони мають щонайменше «законне сподівання» отримати можливість ефективної реалізації права на майно (див., серед багатьох інших джерел, ухвали щодо прийнятності у справах «Мелгоус проти Чеської Республіки» (Malhous v. the Czech Republic) [ВП, заява № 33071/96, ECHR 2000-XII, «Грацінгер та Грацінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. the Czech Republic) [ВП], заява № 39794/98, п. 69, ECHR 2002-VII, рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 35, ECHR 2004-IX, ухвалу щодо прийнятності у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (Von Maltzan and Others v. Germany) [ВП], заяви №№ 71916/01, 71917/01 та 10260/02, п. 74, ECHR 2005-V, та ухвалу від 24 червня 2008 року щодо прийнятності у справі «Бата проти Чеської Республіки» (Bata v. the Czech Republic), заява № 43775/05). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ). У пункті 53 цього рішення зазначається, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (див, рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ). 
З врахуванням зазначеного підходу, відображеного в Рішенні Конституційного Суду та ЄСПЛ, а також встановлених обставин саме цієї конкретної справи, обмеження працівника в праві не лише ініціювати провадження (хоча положення ст. 233 та 234 КЗпПУ є нормами не процесуального, а матеріального права), але й право розраховувати на «розгляд» спору судом з перспективою отримати можливість ефективної реалізації права на майно (належної матеріальної допомоги), на яке позивач за численні роки сумлінної роботи (більше 39 років) «законно сподівався», продовжуючи це робити протягом часу незаконного призупинення вказаних виплат та повідомлень про виконання графіків таких виплат. 
За вказаних підстав суд пов`язує початок відліку річного обмеження строку звернення до суду саме з 05.02.2025 та враховує посилання позивача на повідомлення представників адміністрації відповідача про встановлення графіку виплати працівникам, звільненим за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, як на поважну причину пропуску тримісячного строку на звернення до суду. Такий строк підлягає поновленню з метою захисту прав працівника та невідворотності їх дотримання, а також недопущення в односторонньому порядку порушення трудового законодавства шляхом призупинення обов`язку роботодавця з нарахування та проведення належних виплат у встановлені законом строки. Інакше б це нівелювало право на достойну оплату праці та законні очікування на встановлені для працівника виплати, а також відкривало б роботодавцям шлях до вирішення таким чином матеріальних недоліків саме за рахунок порушень прав працівників, які є більш значущими, основоположними та охоронюваними у трудових правовідносинах та мають бути покладені в основу якнайкращого захисту та не виключені в результаті спрощеного підходу. 
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання позивача про поновлення тримісячного строку звернення до суду з моменту визнання незаконним та скасування пункту 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, за час дії якого всі належні виплати працівникові було призупинено та не відображено в наказі (розпорядженні) про звільнення та письмовому повідомленні про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - настає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію 10 середньомісячних заробітків, до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті, а також до ювілейної дати (60 років) з дня народження.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 03 лютого 2025 до дня ухвалення судового рішення, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом №3248-IV від 20 грудня 2005 року; в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
За змістом положень ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати матеріальної допомоги позивачу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В цій справі позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні, як того передбачають положення ст.116 КЗпП України. Подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 сформулювала правовий висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа ненівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Разом з цим, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку на 95%, висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 та встановлені судом обставини, зокрема щодо розміру невиплаченої у день звільнення суми, її співвідношення із розрахованим середнім заробітком, поведінку сторін, те, що заборгованість залишається непогашеною, але зважаючи на наведені відповідачем доводи несвоєчасного розрахунку з відповідачем при звільненні через фінансові труднощі товариства внаслідок збройної агресії ворога, які суд вважає вагомими, а тому з метою забезпечення дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд робить висновок про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, до 85% розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у зв`язку з виходом позивача на пенсію, що становить 52311 грн 90 коп. (61543,35 грн х 85%).
Таким чином заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення: одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7345,21 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за 6 місяців, в сумі 52311 грн 90 коп., а всього 173214,75 грн.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 3159 грн 61 коп.
Керуючись ст.4,12,13, 81,89, 141, 259, 263 -265, 354 ЦПК України, суд 
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці позивача, - Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат, виплати до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, ювілейної дати (60 років) з дня народження, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 допомогу при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102572,5 грн, виплату до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7345,21 грн, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за 6 місяців, в сумі 52311 грн 90 коп., а всього 173214 (сто сімдесят три тисячі двісті чотирнадцять) гривень 75 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 3159 (три тисячі сто п`ятдесятдев`ять) гривень 61 копійку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєструсудовихрішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Реквізити сторін:
Позивач – ОСОБА_1 ; місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 .
Відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»; юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. ЄжиГедройця, буд. 5; код ЄДРПОУ – 40075815.
Третя особа - Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України; юридична адреса: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, код ЄДРПОУ – 02659507.

Суддя:         А.М.Проценко