УХВАЛА 

25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 369/6486/21
провадження № 61-11903св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М., 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 21 грудня 2022 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: 
Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Нові Теремки» про стягнення пені та визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу майнових прав,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року   ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом 
до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Нові Теремки» (далі - ТОВ «ЖК «Нові Теремки») про стягнення пені та визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу майнових прав. 
Позов мотивовано тим, що 08 вересня 2017 року між  ОСОБА_1 , як покупцем, та ТОВ «ЖК «Нові Теремки», як продавцем, укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 45/02-11, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Позивач зазначала, що у повному обсязі виконала своє зобов`язання щодо оплати майнових прав на квартиру, тоді як об`єкт будівництва до цього часу в експлуатацію не введено, а квартиру покупцю не передано, незважаючи на те, що згідно з умовами вказаного договору орієнтовний строк прийняття об`єкта в експлуатацію закінчився 31 грудня 2018 року. 
За неналежне виконання відповідачем умов договору у пункті 6.2. визначено, що продавець у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкта в експлуатацію повинен сплатити пеню у розмірі 0,1 % від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення.
На думку позивача, у цих правовідносинах щодо стягнення пені підлягає застосуванню не пункт 6.2. договору, а положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, оскільки відповідач в порушення умов договору не виконав своє зобов`язання щодо строків прийняття об`єкта в експлуатацію, вважала, що наявні підстави для стягнення з відповідача у межах позовної давності пені у розмірі 284 396,74 грн.
Позивач вказувала про те, що пункт 6.2. договору є недійсним, оскільки викладені у ньому умови є несправедливими, вони обмежують її права, як споживача, стосовно продавця у разі повного або часткового невиконання ним договірних зобов`язань. Таким чином, цей пункт підлягає визнанню недійсним на підставі положень частини четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд: 
- стягнути з ТОВ «ЖК «Нові Теремки» пеню у розмірі 284 396,74 грн;
- визнати недійсним пункт 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав 
від 08 вересня 2017 року № 45/02-11, укладеного між позивачем 
та ТОВ «ЖК «Нові Теремки».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 21 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що пункт 6.2 договору купівлі-продажу майнових прав, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні цього договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в оскаржуваному пункті несправедливих умов.
Договір укладений у письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить усі істотні умови, передбачені законом для договорів, а також які були узгоджені сторонами, тобто відповідає вимогам закону. Порушення строків введення об`єкту в експлуатацію не може автоматично впливати на дійсність умови договору. Таким чином, суд першої інстанції зазначив про те, що погоджена сторонами умова про відповідальність продавця відповідає закону.
Відповідно пункту 2.4 договорів орієнтовним строком прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію є 31 грудня 2018 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до шести місяців, і це не буде вважатись порушенням умов цього договору.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію у договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 08 вересня 2017 року конкретно не визначений, оскільки 
у пункті 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. І особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови, у тому числі позивач, яка підписала саме такий договір.
Суд першої інстанції зазначив про те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, тому відсутні підстав вважати, що відповідач вчинив цивільно-правове порушення відносно позивача, а це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту договору - змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 08 вересня 2017 року № 45/02-11 відбулося обмеження договірної відповідальності, а саме зменшення розміру встановленої законом пені із 3 % до 0,1 % без урахування імперативної заборони передбаченої частиною третьою статті 614 ЦК України. 
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказані умови договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру слід кваліфікувати як нікчемні, а до спірних правовідносин підлягає застосуванню розмір пені передбачений частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погодився з висновком суд першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання пункту договору недійсним, проте підставою такої відмови була нікчемність оспорюваного пункту 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав, тому він не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретною датою не визначений, замість цього вказана орієнтовна дата, а питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, тому склад цивільно-правового порушення відсутній. Це виключає можливість застосувати цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені) до відповідача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у цій частині. 
Отже, судові рішення у частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним пункту 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав не оскаржено, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України вони у цій частині в касаційному порядку не переглядаються. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У листопаді 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 лютого 
2021 року у справі № 753/5602/18.
Касаційна скарга мотивована тим, що з огляду на зміст пункту 2.4 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру продавець вважав кінцевим строком виконання зобов`язання за договором є 31 березня 2018 року, а вже пропуск вказаного строку буде свідчити про допущення продавцем порушення умов договору щодо своєчасного виконання зобов`язань щодо введення об`єкту будівництва до експлуатації та передачі його покупцю. 
Покупцем виконано у повному обсязі зобов`язання за договором, а саме сплачено відповідну суму. Граничний термін введення об`єкта будівництва до експлуатації сплив 31 березня 2019 року. Проте ні на час подання позову до суду, ні на час подання касаційної скарги об`єкт будівництва не введено до експлуатації. 
Вказаними діями відповідача порушено права позивача, тому з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу прав вимоги. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
У цій справі предметом позову є вимога про стягнення пені у розмірі 
284 396,74 грн, унаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав від 08 вересня 2017 року № 45/02-11.
Крім цього, предметом позову є вимога немайнового характеру про визнання недійсним пункту 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав від 08 вересня 2017 року № 45/02-11 та в цій частині справа є незначної складності 
і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися в ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 
2019 року в справі № 907/9/17).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема у позовах про стягнення грошових коштів - сумою яка стягується.
З матеріалів справи встановлено, що ціна позову за майновою вимогою становить 284 396,74 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою відповідно до закону, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 «Загальні положення» ЦПК України, то її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 
1997 року, § 37).
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 
1997 року, § 36).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 зазначила, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. 
У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 
частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Доводи про порушення норм процесуального права, після надходження справи та її перевірки не підтвердились. 
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що ця справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Верховний Суд встановив, що провадження за касаційною скаргою у справі, що переглядається, відкрито помилково, оскільки скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в частині визнання недійсним пункту договору - незначної складності, що не підлягає касаційному оскарженню, тому дійшов висновку про закриття касаційного провадження.
Оскільки Верховний Суд помилково відкрив касаційне провадження 
за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 -   ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому справа належить до категорії, яка не підлягає касаційному оскарженню, унаслідок чого є підстави для закриття касаційного провадження.
Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність 

підстав чи відсутність таких підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Нові Теремки» про стягнення пені та визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу майнових прав закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко
Судді С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Пророк
І. М. Фаловська