ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року
м. Київ
справа № 953/7681/22
провадження № 61-5952св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Коломієць Г. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус Марина Володимирівна, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року у складі судді Власової Ю. Ю. та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В. Чумак О. В.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 29 серпня 2018 року він уклав з ОСОБА_2 договір доручення, за умовами якого відповідач, як повірений, зобов`язався від його імені і за його рахунок, як довірителя, здійснити всебічний контроль за виконанням усіх умов договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року, укладеного між ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» та ТОВ «Альфа Сіті».
3. Посилався на те, що він виконав свої зобов`язання, з урахуванням змін, внесених до договору додатковою угодою № 1 від 07 червня 2019 року, та сплатив відповідачу винагороду в розмірі 745 630,00 дол. США, про що складено акти приймання-передачі грошових коштів № 1 та № 2.
4. Однак відповідач допустив порушення пункту 4.1. договору, не перевірив якість виконуваних робіт, внаслідок чого ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» не завершило у строк, визначений пунктом 6.1. договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року (не пізніше 31 липня 2020 року) будівництво об`єкта будівництва та не реалізувало процедуру прийняття його до експлуатації ТОВ «Альфа Сіті», що зумовило звернення останнього до суду з позовом за захистом порушеного майнового права.
5. З огляду на зазначене, він прийняв рішення про відмову від договору доручення від 29 серпня 2018 року та про відмову від прийняття зобов`язань за ним, про що надіслав відповідачу відповідне повідомлення.
6. Зазначав, що з моменту направлення такого повідомлення відповідачу, укладений між сторонами договір доручення від 29 серпня 2018 року, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 07 червня 2019 року, вважається розірваним, а він набув право на повернення безпідставно збережених відповідачем грошових коштів у розмірі 745 630,00 дол. США та штрафу в розмірі 14 912,60 дол. США.
7. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно збережені кошти у розмірі 745 630,00 дол. США, а також штраф у розмірі 14 912,60 дол. США.
Стислий виклад позиції відповідача
8.  ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зауважував, що до правовідносин сторін не можуть застосовуватися положення частини другої статті 1008 Цивільного кодексу України, оскільки право на односторонню відмову від укладеного договору у позивача не виникло, воно вважається реалізованим лише тоді, коли контрагент поінформований про це. Посилався на те, що позивач направив повідомлення про односторонню відмову від договору майже через 2 роки після спливу строку договору. Доказів на підтвердження того, що він не вчинив жодних дій на виконання договору доручення позивач не надав. Вважав, що звернення до суду з цим позовом свідчить про недобросовісність позивача та його суперечливу поведінку, а вимога позивача про повернення усієї сплаченої суми суперечить умовам спірного договору.
Основний зміст та мотиви оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій
9. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна (нежитлових приміщень), належного 
ОСОБА_2 на прав власності.
10. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережене майно, а саме: грошові кошти 
у сумі 745 630,00 дол. США, а також штраф у розмірі 14 912,60 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
11. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконав умови договору доручення, укладеного між сторонами 29 серпня 
2018 року, а позивач повідомив його про відмову від договору та від прийняття виконання зобов`язання за ним, отримана ОСОБА_2 сума коштів за договором підлягає поверненню, з урахуванням визначеного пунктом 5.4 договору штрафу за невиконання умов договору.
12. Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані в його інтересах представником - адвокатом Ус М. В., залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2023 року та рішення Київського районного суду 
м. Харкова від 11 квітня 2023 року залишено без змін.
13. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення отриманих відповідачем грошових коштів за договором доручення, не повернутих після його розірвання. Зазначено, що необхідною умовою повернення безпідставно набутих коштів є відсутність достатньої правової підстави або те, що така підстава відпала. Між сторонами у справі існували договірні зобов`язання на умовах договору доручення від 29 серпня 2018 року, строк дії за яким визначений до 31 грудня 
2020 року, проте повірений мав виконати доручення з моменту підписання цього договору та до повного його виконання, а неможливість виконання договору передбачала повернення виплаченої грошової винагороди.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14. 02 травня 2026 року  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус М. В., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова 
від 11 квітня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 12 березня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
15. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, 
від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 17 листопада 2018 року у справі № 911/205/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц, 
від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18, від 12 травня 2020 року у справі № 911/991/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18, 
від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20, від 04 грудня 2024 року у справі № 642/1088/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
16. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що зміст правочину від 29 серпня 2018 року, незважаючи на його найменування, не дає підстав тлумачити його як договір доручення і, відповідно, застосовувати до нього положення глави 68 «Доручення» Цивільного кодексу України, зокрема частини другої статті 1008 ЦК України про право будь-якої сторони відмовитися від договору доручення в односторонньому порядку. Зауважує, що усі його повноваження зводилися до інформаційно-моніторингових, тобто типових для договору про надання інформаційно-консультаційних послуг.
17. Вважає, що суд апеляційної інстанції ухилився від тлумачення правочину та не з`ясував дійсного змісту прав та обов`язків сторін.
18. Посилається на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, з огляду на договірний характер правовідносин між сторонами. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
19. Крім того, суди не урахували суперечливу поведінку позивача, який впродовж усього строку дії договору (з 29 серпня 2018 року до 31 грудня 
2020 року) не лише сплачував винагороду, а й активно підтверджував виконання зобов`язань. Позивач не скористався договірним механізмом призупинення виплат, не пред`являв жодних претензій, не направляв жодних вимог, не ініціював жодних перевірок, а навпаки увесь зазначений період сплачував кошти і навіть збільшив їх обсяг додатковою угодою.
20. Також посилається на помилковість висновків судів щодо наявності правових підстав для розірвання договору, строк дії якого закінчився, а також застосування права на одностороннє розірвання договору без підтвердження отримання другою стороною повідомлення про це. Повернення рекомендованого листа з відміткою «за закінченням строку зберігання» не свідчить про відмову чи ухилення від отримання листа, а підтверджує факт невручення.
21. Зазначає, що повідомлення позивача про відмову від договору доручення не було ним отримане і, як наслідок, не набрало чинності. Договір доручення від 29 серпня 2018 року не був розірваний на підставі частини другої статті 1008 ЦК України та припинив дію зі спливом строку, встановленого пунктом 6.1 (31 грудня 2020 року). Усі 23 платежі (з 29 серпня 2018 року до 13 травня 2020 року) здійснювалися в межах строку дії договору, який у встановленому законом порядку ніколи не розривався.
22. Додатково зазначає про порушення судами принципу змагальності сторін та оцінки доказів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року поновлено 
ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 12 березня 2026 року, відкрито касаційне провадження у справі 
№ 953/7681/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус М. В., про зупинення дії та виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 12 березня 2026 року.
24. 15 травня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 953/7681/22.
25. Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
26. 28 травня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Шипенко А. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить суд закрити касаційне провадження у справі, або, у разі продовження касаційного розгляду, - залишити касаційну скаргу без задоволення.
27. Відзив обґрунтований посилання на те, що судова практика, на яку посилається у касаційній скарзі заявник, є нерелевантною спірним правовідносинам.
28. Зазначає, що у справі, яка переглядається, його відмова від договору доручення та від прийняття зобов'язань за договором доручення обумовлена не порушенням повіреним умов договору, а наявністю у нього, як у довірителя, безумовного права на відмову від договору, передбаченого статтею 1008 ЦК України. 
29. Посилається на те, що неотримання еквівалентного зустрічного виконання зобов`язання з боку відповідача змусило його відмовитися від договору, а сплачені грошові кошти (в період дії договору доручення), у зв`язку з відмовою від договору, є такими, що збережені відповідачем за відсутності правової підстави, тому вони підлягають поверненню.
30. Договір доручення від 29 серпня 2018 року спрямований на виконання юридичних дій з контролю за виконанням договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року, укладеного між ТОВ «ЮКБ» та 
ТОВ «Альфа Сіті». Акцентує увагу на суперечливій поведінці заявника, який не зазначає, яким чином, укладаючи договір, за яким ним було отримано значні грошові кошти, ним не було внесено корективи у найменування договору, його предмет, у його зміст з метою конкретизації того виду послуг, які він мав надати, виклавши договір як договір про надання послуг. Більш того, під час розгляду справи в суді як першої, так й апеляційної інстанцій відповідач заперечував факт отримання грошових коштів за договором, що було спростовано.
31. 30 травня 2026 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус М. В., через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу. Посилається на безпідставність доводів відзиву щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження. Усі заявлені питання стосуються правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, перевірка якої прямо віднесена статтею 400 ЦПК України до компетенції суду касаційної інстанції. Визнання позивачем договору є самодостатньою підставою, яка виключає застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин.
32. 24 червня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Шипенко А. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду клопотання про перенесення розгляду справи для надання додаткових пояснень, що мають значення для вирішення справи.
33. Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
34. Касаційна скарга на судові рішення, передбачені пунктом 1 частини першої статті 389 цього Кодексу, має бути розглянута протягом шістдесяти днів, а на ухвали, передбачені пунктами 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження у справі (стаття 407 ЦПК України).
35. Ураховуючи порядок і строки розгляду справи в суді касаційної інстанції, реалізацію позивачем свого права на подання відзиву на касаційну скаргу, у якому сторона виклала свою позицію, колегія суддів не вбачає необхідності у перенесенні розгляду справи для надання позивачу часу на подання додаткових пояснень.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
36. 28 серпня 2018 року між ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» (продавець) та ТОВ «Альфа Сіті» (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №52/2, за умовами якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених договором, та у відповідності до норм ЦК України та інших актів законодавства України. Сторони погодили, що при передачі майнових прав на об`єкти нерухомості до покупця також переходить пропорційна частка у праві спільної сумісної власності на місця загального користування (сходові клітки, коридори загального користування, ліфтова шахта, тощо) в об`єкті будівництва (пункт 2.1. договору). Будівельні роботи на об`єкті будівництва (комплекс житлових будинків та об`єктів торгово-адміністративного і соціально-культурного призначення) мають бути виконані не пізніше 31 липня 2020 року (пункт 6.1. договору).
37. Додатком № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 
від 28 серпня 2018 року є характеристика об`єкта нерухомості, а додатком до додатку № 1 - креслення поверхів блоку громадського призначення об`єкта будівництва. Додаток № 2 до договору - це опис об`єкта нерухомості та об`єкта будівництва, додаток № 3 - графік виконання зобов`язань продавцем, додаток № 4 - графік виконання зобов`язань покупцем. 
38. 29 серпня 2018 року між ОСОБА_1 (довіритель) та ОСОБА_2 (повірений) укладено договір доручення, за умовами якого повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя здійснити всебічний контроль за виконанням усіх умов договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 
від 28 серпня 2018 року, укладеного між ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» та 
ТОВ «Альфа Сіті» (пункт 1.1.).
39. За здійснення дій, що визначені у пункті 1.1. цього договору, довіритель зобов`язується виплатити повіреному винагороду, еквівалентну 600 000,00 дол. США. Сплата проводиться за курсом продажу долару США ПАТ «Промінвестбанк» на момент платежу (пункт 2.1.). Повірений виконує доручення з моменту підписання цього договору та до повного його виконання (пункт 3.1.).
40. Згідно з пунктом 4.1. договору до обов`язків повіреного належить: повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення на умовах, найбільш вигідних для довірителя; виконати доручення в строк, зазначений в пункті 3.1. цього договору; перевіряти якість виконуваних робіт, пов`язаних з будівництвом об`єкта будівництва та об`єкта нерухомості, на умовах, визначених договором купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 
2018 року; негайно повідомляти довірителя про будь-яке порушення умов договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року; у 5-ти денний строк передавати довірителеві всю одержану інформацію щодо виконання додатку № 3 «Графік виконання зобов`язань продавцем» до договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року; здійснення моніторингових заходів, які пов`язані з виконанням договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року; повідомляти довірителеві на його вимогу про хід виконання доручення.
41. За невиконання доручення за цим договором або неналежне його виконання повірений сплачує довірителю штраф у розмірі 2 % від суми отриманої від довірителя. Виплата винагороди призупиняється до усунення порушення умов цього договору (пункт 5.4.).
42. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 
31 грудня 2020 року (пункт 6.1.).
43. 10 травня 2019 року між ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» (продавець) та ТОВ «Альфа Сіті» (покупець) укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року, за умовами якої викладено у новій редакції пункт 5.1. договору, а також додатки № № 1, 4 до договору.
44. 07 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору доручення від 29 серпня 2018 року, якою внесено зміни та викладено у новій редакції пункт 2.1. та пункт 2.2. договору доручення. Зокрема, пункт 2.1. передбачає, що за здійснення дій, що визначені у пункті 1.1. цього договору, довіритель зобов`язується виплатити повіреному винагороду, еквівалентну 768 290,00 дол. США. Сплата проводиться за курсом продажу долару США ПАТ «Промінвестбанк» на момент платежу.
45. Між сторонами складено акти приймання-передачі грошових коштів, які ОСОБА_2 отримав під підпис: 29 серпня 2018 року - 148 700,00 дол. США; 
10 вересня 2018 року - 65 330,00 дол. США; 04 жовтня 2018 року - 65 330,00 дол. США; 08 листопада 2018 року - 65 330,00 дол. США; 07 грудня 2018 року - 
65 330,00 дол. США; 14 січня 2019 року - 10 550,00 дол. США; 01 лютого 2019 року - 10 550,00 дол. США; 06 лютого 2019 року - 10 550,00 дол. США; 05 квітня 2019 року - 10 550,00 дол. США; 10 травня 2019 року - 10 550,00 дол. США; 07 червня 2019 року - 10 550,00 дол. США; 07 червня 2019 року - 24 040,00 дол. США; 10 липня 2019 року - 22 570,00 дол. США; 28 липня 2019 року - 22 570,00 дол. США; 11 вересня 2019 року - 22 570,00 дол. США; 10 жовтня 2019 року - 22 570,00 дол. США; 08 листопада 2019 року - 22 570,00 дол. США; 10 грудня 2019 року - 22 570,00 дол. США; 21 січня 2020 року - 22 570,00 дол. США; 07 лютого 2020 року - 22570,00 дол. США; 10 березня 2020 року - 22 570,00 дол. США; 13 квітня 2020 року - 22 570,00 дол. США; 13 травня 2020 року - 22 570,00 дол. США.
46. Рішенням Господарського суду Харківської області від 13 вересня 
2021 року у справі № 922/2144/21 визнано за ТОВ «Альфа Сіті» право власності на майнові права на перший під`їзд блоку громадського призначення у складі комплексу житлових будинків та об`єктів торгово-адміністративного та соціально-культурного призначення з підземною парковкою (ІІ, ІІІ черги будівництва) по АДРЕСА_1 (ІІ черга) на земельних ділянках (кадастровий № 6310136300:07:006:0050 та № 6310136300:07:006:0051) у складі усіх нежитлових приміщень підвалу загальною проектною площею 694,05 кв. м, усіх нежитлових приміщень 1 поверху загальною проектною площею 
540,30 кв. м, усіх нежитлових приміщень 2 поверху загальною проектною площею 677,80 кв. м, усіх нежитлових приміщень 3 поверху загальною проектною площею 541,45 кв. м, усіх нежитлових приміщень 4 поверху загальною площею 
541,45 кв. м, усіх нежитлових приміщень 5 поверху загальною проектною площею 541,45 кв. м, усіх нежитлових приміщень 6 поверху загальною проектною площею 344,55 кв. м, загальна вартість яких становить 42 571 615,40 грн.
47. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07 грудня 
2021 року у справі № 922/7132/21 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Альфа-Сіті» до ТОВ «Юкрейіен Кепітел Білдинг» про стягнення коштів.
48. 19 грудня 2022 року цінним листом з описом ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення щодо відмови від договору та відмови від прийняття виконання зобов`язань за договором доручення від 29 серпня 2018 року, а також вимогу про повернення безпідставно збережених коштів у сумі 745 630,00 дол. США у 7-денний строк з дня отримання цієї вимоги шляхом зарахування їх на банківський рахунок ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
49. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
50. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
51. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
52. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
53. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
54. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
55. Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів, позивач посилався на те, що відповідач неналежним чином виконав умови укладеного договору доручення, у зв'язку з чим він, як довіритель, вирішив розірвати такий договір. Правовою підставою для повернення отриманих за договором доручення, який було ним розірвано в односторонньому порядку, а також сплати штрафу за невиконання та неналежне виконання договору, визначено положення статті 1212 ЦК України.
56. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
57. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 зазначала, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
58. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними.
59. Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
60. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
61. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та безпідставно збагатило його.
62. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому фактичному збагаченні, коли набувач, не набувши права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в юридичному збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
63. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
64. Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
65. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача майна, що набуто поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
66. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
67. Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
68. У постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 03 травня 2015 року у справі № 6-100цс15 зазначено, що системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
69. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
70. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава у правомірному порядку припинена. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.
71. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
72. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
73. У зобов`язальних (договірних) відносинах отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
74. Якщо ж зобов`язання не припинилося з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
75. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
76. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
77. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
78. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 642/1088/23.
79. Положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19, від 21 лютого 2020 року у справі № 910/660/19, від 17 березня 2020 року у справі № 922/2413/19).
80. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами справи існували договірні відносини, які виникли на підставі договору доручення від 29 серпня 2018 року. Сума грошових коштів, про повернення якої заявляє позивач, була сплачена на користь відповідача відповідно до умов зазначеного договору доручення від 29 серпня 2018 року, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 07 червня 2019 року (зазначене не заперечується сторонами).
81. Спір між сторонами щодо повернення сплачених за договором сум виник після направлення позивачем повідомлення відповідачу про відмову від договору та відмову від прийняття виконання зобов'язання за договором доручення, з посиланням на невиконання останнім своїх обов'язків за договором доручення, визначених пунктом 4.1. Основною причиною зазначено неналежне виконання ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» зобов`язань з будівництва об`єкту, неповідмолення довірителя про порушення умов договору купівлі-продажу майнових прав, неможливість ТОВ «Альфа Сіті» оформити за собою право власності на об'єкт нерухомого майна, який не зданий в експлуатацію. Правова підстава - частина друга статті 1008 ЦК України.
82. Відповідно до частини другої статті 1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.
83. Наслідки припинення договору доручення, у тому числі у зв'язку з відмовою довірителя від договору доручення, визначені статтею 1009 ЦК України.
84. Якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. 
85. Правові наслідки зміни або розірвання договору передбачені статтею 653 ЦК України.
86. Підстави для повернення виплаченої повіреному грошової винагороди урегульовано сторонами у пункті 6.4 договору доручення, якою передбачено, що у разі неможливості виконання договору, виплачена винагорода підлягає поверненню.
87. Пунктом 3.1. договору доручення передбачено, що повірений виконує доручення з моменту підписання цього договору та до повного його виконання.
88. Рішенням Господарського суду Харківської області від 13 вересня 
2021 року у справі № 922/2144/21 встановлено, що ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» порушило свої зобов`язання перед ТОВ «Альфа Сіті», зокрема, передбачені пунктами 5.3. та 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року з урахуванням додаткової угоди № 1 від 10 травня 2019 року, оскільки після здійснення повної оплати вартості майнових прав не видало покупцю довідку про оплату 100% вартості майнових прав та не підписало акт прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості. Водночас відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року з урахуванням додаткової угоди № 1 від 10 травня 2019 року будівельні роботи на об`єкт будівництва мали бути виконані не пізніше 31 липня 2020 року.
89. Статтею 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.
90.  ОСОБА_2 не надав відомостей про те, які дії він вчинив на виконання договору доручення, яким чином здійснювався всебічний контроль за виконанням договору купівлі-продажу майнових прав № 52/2 від 28 серпня 2018 року, не склав і не надав ані довірителю, ані суду звіт про виконання доручення, не передав довірителю ані якої інформації про хід доручення.
91. Справжність підпису ОСОБА_2 у договорі доручення, додатковій угоді, актах приймання-передачі грошових коштів підтверджена висновком експерта № 24974 від 23 лютого 2024 року.
92. Враховуючи суму отриманих повіреним коштів, зміст доручення, відсутність відомостей про фактичне виконання доручення (всебічний контроль за виконанням зобов`язань, зокрема з виконання будівельних робіт, повідомлення про порушення зобов`язань та про виконання доручення) слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, що у зв`язку з односторонньою відмовою довірителя від договору доручення на підставі частини другої статті 1008 ЦК України отримані, як встановили суди, повіреним на його підставі кошти підлягають поверненню довірителю, оскільки доручення не було виконано. 
93. З розірванням договору доручення від 29 серпня 2018 року відпала підстава для утримання повіреним грошових коштів, переданих йому довірителем.
94. Посилання ОСОБА_2 на відсутність доказів, які б підтверджували вручення повідомлення про розірвання договору доручення в односторонньому порядку, не можуть виступати підставою для скасування оскаржених судових рішень. Повідомлення про відмову від договору та вимога про повернення безпідставно збережених коштів направлені ОСОБА_1 19 грудня 2022 року цінними листами на адресу ОСОБА_2 , вказану у договорі доручення. Діючи розумно та добросовісно, сторонам правовідносин доцільно дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану на вказану у договорі адресу кореспонденцію.
95. Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для розірвання договору відповідно до статті 1008 ЦК України, з огляду на відсутність у ньому зобов`язань, притаманних ознакам договору доручення.
96. В цивільному законодавстві діє презумпція правомірності договору (стаття 204 ЦК України) та свободи договору (стаття 627 ЦК України). Сторони справи уклали договір, назвавши його договором доручення, визначили статус сторін договору (довіритель та повірений), а також його істотні умови. Крім того, окремою угодою вносили зміни до договору доручення. Позивач сплачував кошти на виконання умов договору щодо оплати за виконання повіреним обов`язків за договором доручення, відповідач приймав таку оплату. З вимогами про внесення змін до умов такого договору, визнання його недійсним, удаваним чи фіктивним заявник не звертався. 
97. Доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
98. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
99. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
100. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
101. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невиконання відповідачем умов договору доручення та необхідність повернення коштів у зв`язку з розірванням договору.
102. Наведена заявником практика Верховного Суду не спростовує висновків судів про обґрунтованість позовних вимог. Доводів на спростування підстав для стягнення штрафу касаційна скарга не містить. 
103. Водночас, колегія суддів не вбачає правових підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі та враховуючи доводи, якими заявник обґрунтовував підстави касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, визначених не лише пунктом 1, а й пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження. Під час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус М. В.
104. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
105. Підстав для скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року Верховний Суд не встановив.
106. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати, понесені заявником у зв`язку з поданням касаційної скарги, покладаються на нього.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Першої судової плати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ус Марина Володимирівна, залишити без задоволення.
2. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: Г. В. Коломієць

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк