Справа № 946/866/26 
Провадження № 2/946/2590/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Адамова А.С.
за участю секретаря – Тюміної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2026 ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 14712,22 гривень та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.11.2025, ОСОБА_3 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, у відповідності до ст.ст. 75, 104 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням. Вирок набрав законно сили 13.12.2025. Судом було встановлено, що своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Станом на час вчинення злочину ОСОБА_3 було 16 років. Позивач є потерпілим у даному кримінальному провадженні, питання про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди в межах цього провадження не вирішувалось. Станом на час вчинення злочину потерпілому ОСОБА_1 було 16 років. Відповідно до висновку експерта № 172 від 26.09.2025 – при судово – медичній експертизі у неповнолітнього ОСОБА_1 наявна сукупна черепно лицьова травма у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи та внутрішньо мозкова травма у формі струсу головного мозку. Згідно відповіді № 01/06-945 від 17.11.2025 КНП Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня», ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в педіатричному відділенні КНП ІМР ІР ОО «Ізмаїльська МЦЛ» з 03.08.2025 до 11.08.2025 з діагнозом «Закрита черепно – мозкова травма. Струс головного мозку, гострий період. Перелом нижньої щелепи без зміщення уламків. Гострий середній катаральний отит справа». На період перебування позивача у лікарні та у зв`язку з подальшим лікуванням, законним представником позивача були придбані відповідні ліки та у зв`язку із травмою щелепи була необхідність у отриманні стоматологічних послуг, загалом витрати склали 14712,22 грн, що підтверджено відповідними квитанціями. В наслідок протиправних дій ОСОБА_3 відносно позивача, йому спричинені моральні страждання, які позначили негативні зміни у житті позивача, зокрема в щоденних думках та спогадах про подію злочину, систематичному страху можливого повторення подій, негативних переживаннях та спогадах, потреби в униканні аналогічних обставин, насторозі, тривозі, емоційних реакціях при згадуванні, зниженому та нестійкому настрої, порушенні сну, неприємних сновидіннях, емоційній напрузі, регулярній нервозності, дратівливості, реакціях замикання, стресі, почуті образи, обурення, приниженої гідності, душевній порожнечі і регулярній потребі в підтримці та допомозі оточуючих, крім цього ОСОБА_5 змушений був вживати лише м`яку їжу, оскільки отримав травму щелепи та проходити навчання на сімейній (домашній) формі.
12 лютого 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
12 лютого 2026 року ухвалою суду витребувано докази по справі.
Через АТ «УКРПОШТА» було надіслано відповідачам ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позову з додатком, докази чого наявні у матеріалах справи. Проте, відповідачами до суду не надано відзиву на позовну заяву. Відправлення не вручене та повернулося.
Судом були вжиті вичерпні засоби для повідомлення відповідача про розгляд справи. Так, існуюча практика судів України, в тому числі і практика Верховного Суду, визначає, що неотримання стороною провадження судового виклику, надісланого на її адресу у визначеному законом порядку, зокрема повернення такого виклику за закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні або відмова від отримання, вважається належним повідомленням сторони про виклик.
Зазначені обставини дають змогу суду дійти висновку про наявність даних про своєчасне сповіщення відповідача про місце і час розгляду справи. 
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні
Відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Таким чином, відповідач про розгляд справи повідомлена належним чином, однак, у встановлений судом строк відповідачем не було подано відзиву на позов, не було надано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно рішенню від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України» в силу ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. В своїх рішення Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідачами до суду не надано відзиву на позовну заяву.
Представник третьої особи пояснення по справі не надав.
Будь-яких заяв або клопотань від учасників справи не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи те, що відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися, про відкриття провадження були повідомлені належним чином а також те, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд, керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.11.2025, ОСОБА_3 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, у відповідності до ст.ст. 75, 104 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням.
Вирок набрав законної сили 13.12.2025.
Судом були визнані доведеними наступні обставини, що 02.08.2025 о 20:17 годині неповнолітній ОСОБА_3 , знаходячись на перехресті вул. Дмитра Дорошенка кут пров. Миколи Галагана в м. Ізмаїлі Одеської області, на ґрунті раптово виниклого конфлікту та неприязних стосунків із неповнолітнім потерпілим ОСОБА_1 , маючи умисел на заподіянні останньому тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків в результаті своїх дій у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень та бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно, наніс один удар ОСОБА_1 кулаком правої руки в область щелепи справа, у результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи зліва в області ментального отвору та виросткового відростка щелепи справа, закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, яке при звичайному перебігу не викликає небезпечні для життя явища, однак спричиняє розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш ніж 21 день) і відноситься до ушкоджень середньої тяжкості. Своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Станом на час вчинення злочину ОСОБА_3 було 16 років.
Рішенням Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №201 від 16.02.2018р., ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
Рішенням Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №202 від 16.02.2018р., ОСОБА_4 призначено опікуном ОСОБА_3 .
Позивач є потерпілим у даному кримінальному провадженні, питання про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди в межах цього провадження не вирішувалось.
Станом на час вчинення злочину потерпілому ОСОБА_1 було 16 років.
Відповідно до висновку експерта № 172 від 26.09.2025 – при судово – медичній експертизі у неповнолітнього ОСОБА_1 наявна сукупна черепно лицьова травма у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи та внутрішньо мозкова травма у формі струсу головного мозку. 
Згідно відповіді № 01/06-945 від 17.11.2025 КНП Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня», ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в педіатричному відділенні КНП ІМР ІР ОО «Ізмаїльська МЦЛ» з 03.08.2025 до 11.08.2025 з діагнозом «Закрита черепно – мозкова травма. Струс головного мозку, гострий період. Перелом нижньої щелепи без зміщення уламків. Гострий середній катаральний отит справа».
На період перебування позивача у лікарні та у зв`язку з подальшим лікуванням, законним представником позивача були придбані відповідні ліки та у зв`язку із травмою щелепи була необхідність у отриманні стоматологічних послуг, загалом витрати склали 14712,22 грн, що підтверджено відповідними квитанціями. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 та п.8 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно із статтею 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу.
Отже, спеціальною нормою, яка регулює відшкодування шкоди, завданої неповнолітньою особою, є стаття 1179 ЦК України.
Відповідно до статті 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах (частина перша). У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини (частина друга). Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди (частина третя).
Із наведеного слідує, що батьки (усиновлювачі) або піклувальник відповідають за шкоду, завдану неповнолітньою дитиною, за наявності одночасно двох умов:
1) у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування завданої шкоди; б) має місце вина батьків (усиновлювачів) або піклувальника. При цьому вина батьків (усиновлювачів) або піклувальника презюмується, а це означає, що тягар доказування власної невинуватості покладено на батьків (усиновлювачів) або піклувальника.
Вина в деліктному праві означає невжиття особою усіх заходів, яких від неї було розумним очікувати для того, щоб запобігти завданню шкоди.
У зазначеному контексті батьки (усиновлювачі) або піклувальник є опосередковано причетними до шкоди, завданої їхньою дитиною. Їх вина полягає не в тому, що вони спільно з дитиною завдали шкоди, а в тому, що вони неналежно наглядали за дитиною чи неналежно її виховували, наслідком чого стало те, що дитина допустила шкідливу поведінку, недбало ставлячись до інтересів оточуючих або й свідомо посягала на них.
Відповідно до висновку експерта № 172 від 26.09.2025, у неповнолітнього ОСОБА_1 наявна сукупна черепно лицьова травма у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи та внутрішньо мозкова травма у формі струсу головного мозку. 
Згідно відповіді № 01/06-945 від 17.11.2025 КНП Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня», ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в педіатричному відділенні КНП ІМР ІР ОО «Ізмаїльська МЦЛ» з 03.08.2025 до 11.08.2025 з діагнозом «Закрита черепно – мозкова травма. Струс головного мозку, гострий період. Перелом нижньої щелепи без зміщення уламків. Гострий середній катаральний отит справа».
На період перебування позивача у лікарні та у зв`язку з подальшим лікуванням, законним представником позивача були придбані відповідні ліки та у зв`язку із травмою щелепи була необхідність у отриманні стоматологічних послуг, загалом витрати склали 14712,22 грн, що підтверджено відповідними квитанціями. 
У зв`язку з чим, суд вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язані відшкодувати позивачу 14712,22 гривень.
Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заподіяної позивачу матеріальної шкоди в розмірі 14712,22 гривень є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Що стосується вимог законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, то суд зазначає наступне.
Так, в обґрунтування позовник вимог щодо стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 відносно позивача, йому спричинені моральні страждання, які позначили негативні зміни у житті позивача, зокрема в щоденних думках та спогадах про подію злочину, систематичному страху можливого повторення подій, негативних переживаннях та спогадах, потреби в униканні аналогічних обставин, насторозі, тривозі, емоційних реакціях при згадуванні, зниженому та нестійкому настрої, порушенні сну, неприємних сновидіннях, емоційній напрузі, регулярній нервозності, дратівливості, реакціях замикання, стресі, почуті образи, обурення, приниженої гідності, душевній порожнечі і регулярній потребі в підтримці та допомозі оточуючих, крім цього ОСОБА_5 змушений був вживати лише м`яку їжу, оскільки отримав травму щелепи та проходити навчання на сімейній (домашній) формі.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, вказано, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Разом з тим, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Враховуючи, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 відносно позивача, йому спричинені моральні страждання, які позначили негативні зміни у житті позивача, зокрема в щоденних думках та спогадах про подію злочину, систематичному страху можливого повторення подій, негативних переживаннях та спогадах, потреби в униканні аналогічних обставин, насторозі, тривозі, емоційних реакціях при згадуванні, зниженому та нестійкому настрої, порушенні сну, неприємних сновидіннях, емоційній напрузі, регулярній нервозності, дратівливості, реакціях замикання, стресі, почуті образи, обурення, приниженої гідності, душевній порожнечі і регулярній потребі в підтримці та допомозі оточуючих, крім цього ОСОБА_5 змушений був вживати лише м`яку їжу, оскільки отримав травму щелепи та проходити навчання на сімейній (домашній) формі.
Визначення розміру шкоди в розмірі 20000 тисяч гривень, відповідає вимогам розумності та справедливості та не призводить до збагачення позивача, і не може вважатися непомірним для відповідачів.
Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи, достовірність кожного доказу окремо та те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає за необхідне позов законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди задовольнити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (68601, Одеська область, Ізмаїльський район, м. Ізмаїл, пр. Незалежності, 62) про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди – задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , заподіяну йому матеріальну шкоду в розмірі 14712,22 (чотирнадцять тисяч сімсот дванадцять) гривень.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: 	А.С.Адамов