Справа № 758/4502/25 
Категорія 35 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2026 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва 
у складі головуючого судді Ковбасюк О.О., 
за участю секретаря судового засідання Білоус А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,- 
В С Т А Н О В И В :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 стягнення коштів у розмірі 76 072,00 грн. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.2025 вона стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Таке право вона отримала на підставі заповіту, складеного 07.07.2020 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас, позивач не одразу змогла реалізувати заповіт, оформити спадщину та користуватися квартирою, оскільки в ній проживав відповідач, який є сином померлого. 11.10.2021 відповідач подав нотаріусу заяву, у якій повідомив, що ним подана до Подільського районного суду міста Києва позовна заява про визнання заповіту недійсним, у зв`язку з чим видача їй заповіту нотаріусом була зупинена. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.10.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2024, у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, після чого позивач й отримала вказане свідоцтво про право на спадщину. Після цього нею було з`ясовано, що відповідач за увесь час проживання у квартирі не сплачував житлово-комунальні послуги, які складаються із послуг з водопостачання, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, утримання будинку та прибудинкової території, пені, плати за обслуговування, вивезення побутових відходів, спожитий газ, користування домофоном, внаслідок чого по квартирі утворилась заборгованість у загальному розмірі 76 072,70 грн. Борги за комунальні послуги не сплачені. З огляду на наведене, вказуючи на те, що відповідач володів чужим майном та проживав постійно у вказаній квартирі, а також затягував розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, нічого не сплачуючи за комунальні послуги, позивач вказує, що відповідач заподіяв їй майнову шкоду у розмірі 76 072,00 грн, а тому вона просить стягнути вказану суму грошових коштів на її користь з відповідача на підставі положень ст. 16, ч. 3 ст. 386, ст. 392 ЦК України.
Ухвалою суду від 14.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. 
Ухвалою суду від 30.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
25.11.2025 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість.
02.03.2026 позивач подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. 
Перед початком судового засідання представники сторін подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. 
З огляду на наведене суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. 
Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вишняковою І.В. 01.03.2025, ОСОБА_1 успадкувала належне ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно, яким є квартира АДРЕСА_2 . 
Відповідач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_3 .
Встановлено також, що у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 758/14002/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Латанюк Інна Альфредівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вишнякова Ірина Валеріївна, про визнання недійсним заповіту, у задоволенні якого рішенням суду від 06.10.2023 було відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2024 вказане рішення суду залишено без змін.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що під час розгляду вказаної справи судами відповідач проживав у квартирі батька та користувався там усіма комунальними послугами, однак їх не оплачував, чим завдав їй майнову шкоду в розмірі 76 072,70 грн, яку вона просить стягнути з нього на її користь.
Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та наявність підстав для задоволення позову в цілому, суд виходить з наступного.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 89 ЦПК України  жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності непорушне. Це означає, що ніхто не має права позбавити громадянина України власності без законних на це причин.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
За ч. 2 ст. 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення нею певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (ст. 379 ЦК України). 
Недоторканість житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). 
Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник або особа, яка володіє майном (має речове право) має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача речового права та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
У позовній заяві позивач посилається на ст. 392 ЦК України, якою визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
При цьому, у позовній заяві зазначено, що відповідач завдав шкоду позивачу шляхом несплати комунальних послуг, наданих у квартирі, у якій він проживав. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. 
Сплата споживачами наданих житлово-комунальних послуг здійснюється на рахунок відповідного виконавця таких послуг та, у разі наявності заборгованості, саме виконавець послуг має право звернення до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості. 
Водночас, позивач просить стягнути допущену заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг на свою користь, що суперечить вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не передбачено діючим законодавством. 
Так, згідно з ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Таким чином, особа, яка здійснила оплату наданих житлово-комунальних послуг, має право на їх відшкодування іншою особою у випадках, передбачених законом, зокрема, якщо вона є співвласником квартири та у повному обсязі оплатила вартість наданих житлово-комунальних послуг. 
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що сторони є співвласниками квартири, щодо якої заявлено позовні вимоги.
Крім того, як зазначає сама позивач, борги за комунальні послуги фактично не сплачені.
Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц сформовано висновок про те, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі №521/3743/17-ц та від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц.
Ураховуючи наведені вище норми законодавства та практику Верховного Суду, суд вважає, що вимога про стягнення вартості комунальних послуг на користь фізичної особи-власника квартири, без попередньої їх фактичної оплати такою особою, не ґрунтується на нормах закону. 
Корім того, зміст наведених вище положень закону свідчить про те, що лише співвласник майна може вимагати відшкодування понесених ним витрат, пов`язаних з утриманням спільного майна, до того ж, лише після фактичного виконання ним свого солідарного обов`язку. 
З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини справи та відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 75-78, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Повне найменування сторін по справі:
позивач -  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 21.04.2026.

Суддя 	О. О. Ковбасюк