ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 липня 2026 року	Справа №160/7834/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу №160/7834/26 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з урахуванням всіх документів та рішення суду. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що самостійно виховує малолітню доньку, яка проживає разом з ним та знаходиться на повному утриманні, що також підтверджується договором, укладеним між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання в якому було визначено місце проживання малолітньої дитини разом з позивачем. Однак відповідачем було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з відсутністю підтверджюучих документів щодо здійснення самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, що стало підставою для звернення до суду. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/7834/26. Розглядати справу вирішено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
15.04.2026 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому наведені заперечення щодо задоволення позовних та зазначено, що позивачем подано заяву на відстрочку відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказує, що Комісією з питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаним 13.03.2026 року була розглянута заява на відстрочку. Протоколом № 149 від 13.03.2026 року було прийнято рішення про відмову у наданні відстрочки. Головою комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 за вих. № 1395/1217 від 13.03.2026 видано відповідне повідомлення з обґрунтуванням причини відмови у наданні відстрочки. Крім того, позивачем не було надано рішення суду, де встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує дитину. Крім того, згідно наданих документів матір дитини сплачує аліменти на утримання дитини, а тому відсутній факт самостійного утримання. Зазначає, що Додатком 5 до Порядку 560 не встановлено, що підтвердними документами щодо самостійного виховання та утримання за пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено як підтвердний документ, договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання. Також з аналізу положень Сімейного кодексу України обов`язки щодо виховання та утримання дитини не можуть передаватись чи припинятись за договором.
16.04.2026 року позивачем до суду надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16.12.2014 року батьком ОСОБА_2 зазначено ОСОБА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.09.2024 по справі 212/6976/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволені, шлюб, зареєстрований 07 вересня 2013 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 624 між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розірвано. 
Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2025 по справі 212/6085/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, Служба усправах дітей Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із самостійним виконанням без участі матері, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини задоволені частково, ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - 3196 гривень, починаючи стягнення з 18 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, рішення суду допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_2 та покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місті ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2025 по справі 212/6085/24 набрало законної сили 08.04.2025 року. 
Відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, посвідченого 25 листопада 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т. В. за № 3094, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовились, що місцем проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є місце проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони врегулювали порядок здійснення батьківських прав, порядок зустрічей, спілкування з дитиною та забезпечення її розвитку і відпочинку.
Позивачем до Центру надання адміністративних послуг було подано заяву №20260311-566224 про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, до якої було додано свідоцтво про народження дитини (дітей); рішення суду; постанову суду; договір між батьками; витяг. 
Відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 №1395/1217 від 13.03.2026 року, ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянуто заяву та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". 
За результатами розгляду повідомлено, що протоколом від 13 березня 2026 pоку № 149 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомляє, що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Причини відмови: додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, встановлено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отимання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Однак позивачем не надано підтвердного документу, що другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексуУкраїни. Відтак відсутні підстави для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Не погодившись із відмовою відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання щодо даних правовідносин передбачені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно частини 2 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 5 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з частиною 10 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зокрема зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. 
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
За приписами статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно пункту 3 цього Указу мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указами Президента України неодноразово продовжувався воєнний стан та строк проведення мобілізації. На час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Відповідно до частини 5 статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, а саме: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі по тексту Порядок №560, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 1 Порядку №560 цей Порядок визначає, зокрема, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Пунктом 56 Порядку №560 встановлено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Відповідно до приписів пункту 57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Питання надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації заброньованим на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, за підприємствами, установами і організаціями, а також посадовим (службовим) особам, зазначеним у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, комісією не розглядаються. 
Пунктом 60 Порядку №560 передбачено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання. Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. 
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6. 
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
У відповідності до пункту 4 додатку 5 до Порядку № 560 визначено вичерпний перелік документів, які дають право на відстрочку жінкам та чоловікам, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, а саме: свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З аналізу приведених вище положень вбачається, що задля отримання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», останній має подати визначений у пункті 4 додатку 5 до Порядку №560 перелік документів. 
Судом встановлено, що до Центру надання адміністративних послуг було подано заяву №20260311-566224 про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 №1395/1217 від 13.03.2026 року, ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянуто заяву та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". 
За результатами розгляду повідомлено, що протоколом від 13 березня 2026 pоку № 149 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомляє, що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Причини відмови: додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, встановлено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отимання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Однак позивачем не надано підтвердного документу, що другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексуУкраїни. Відтак відсутні підстави для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Суд дослідивши зміст наданих позивачем документів та повідомлення відповідача про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, дійшов висновку, що така відмова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наступного.
Доводячи наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач зазначає, що має доньку ОСОБА_4 , віком до 18 років і самостійно його виховує та утримує.
Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.09.2024 по справі 212/6976/24 шлюб, зареєстрований 07 вересня 2013 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 624 між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розірвано. 
Згідно статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 151 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.
Відповідно до частини 3 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до частини 3 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Так відповідно до наявного в матеріалах справи договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, посвідченого 25 листопада 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т. В. за № 3094 вбачається, що ОСОБА_1 до ОСОБА_3 домовились, що місцем проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є місце проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони врегулювали порядок здійснення батьківських прав, порядок зустрічей, спілкування з дитиною та забезпечення її розвитку і відпочинку.
Отже батьками самостійно врегульовано між собою питання визначення місця проживання дитини з батьком шляхом добровільного укладення відповідного договору.
Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2025 по справі 212/6085/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, Служба усправах дітей Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із самостійним виконанням без участі матері, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини позовні вимоги задоволено частково, зокрема ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - 3196 гривень, починаючи стягнення з 18 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, рішення суду допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць, в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовлено.
Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частин 1-2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства", дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частин 1-2 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
За приписами частин першої 3 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку утримувати та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.
Таким чином, рішення суду про розірвання шлюбу та договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, які позивач долучив до заяви про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не є належними доказами того, що позивач самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
Між тим, доказів того, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що свідчило б про самостійне виховання та утримання позивачем малолітньої дитини, позивачем не надано до суду.
Таким чином, надані позивачем рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.09.2024 по справі 212/6976/24, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2025 по справі 212/6085/24 та договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання не доводять факт самостійного виховання дитини батьком, водночас, безумовних доказів на підтвердження виховання та утримання дитини лише самим батьком, суду не надано.
З огляду на викладене, відмова відповідача у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», є правомірною.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають докази саме самостійного виховання та утримання дитини батьком, а в спірних правовідносинах такі докази відсутні.
При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що питання про надання відстрочки від призову під час мобілізації відповідачем може бути розглянуте за заявою позивача за умови надання доказів самостійного виховання дитини, а відмова, яка ним оскаржується в даному судовому провадженні не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою. 
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість відповідач виконав покладений на нього частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій, чим спростував твердження позивача про порушення його прав та інтересів.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська