ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 755/4415/24
провадження № 61-3927св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні, 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 
2024 року під головуванням судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до держави російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позов, в якому просила: 
- встановити факт вимушеного її переселення з території м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території Донецької області; 
- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3 300 800 грн, що еквівалентно 
80 000 євро.
2. Позов обґрунтовувала тим, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року 
№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 
24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався. Акти збройної агресії російська федерація вчиняє з 2014 року.
3. Вказувала, що вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні 
№ 42014000000000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
від 31 травня 2014 року за фактом розв`язання та ведення представниками влади російської федерації і збройних сил російської федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3, статтею 437 КК України.
4. Територія м. Донецьк з 07 квітня 2014 року перебуває під окупацією російської федерації.
5. Вказувала, що у зв`язку із злочинними діями окупаційної влади вона та її родина 30 травня 2014 року покинули територію м. Донецьк та переселилися на підконтрольну територію.
6. На окупованій території у неї залишилося нерухоме майно: дві квартири та дві земельні ділянки.
7. Зазначала, що вона втратила можливість користуватися власним майном, зазнала втручання в особисте життя, втратила соціальні зв`язки, роботу та налагоджений побут, що спричинило порушення статей 1, 2, 5, 8, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції.
8. Вказувала, що з 2014 року неодноразово змінювала місце проживання на території України, через воєнні дії змушена пережити фізичний біль, головні болі, страхи та нестабільний психологічний стан, душевні і психічні страждання, втрату здоров`я, нестачу фінансів, відсутність належних побутових умов, постійне відчуття незахищеності.
9. Завдання моральної шкоди полягає у значних, триваючих протягом десяти років, душевних стражданнях.
10. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 3 300 800 грн, що еквівалентно 80 000 євро.
11. Водночас, встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області матиме для позивача юридичні наслідки: 1) виникнення права на справедливу компенсацію від держави-агресора; 2) сприятиме забезпеченню відновлення порушених матеріальних та моральних прав, підтримання його майнових прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном; 3) підтвердженням його права на судовий захист щодо матеріальної та моральної шкоди, завданої російською федерацією в результаті вимушеного переселення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
12. Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 05 листопада 2024 року позов задовольнив частково.
13. Встановив факт вимушеного переселення особи ОСОБА_1 з території 
м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території Донецької області.
14. Стягнув з держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.
15. Місцевий суд частково задовольняючи позовні вимоги обґрунтовував це тим, що вимога позивачки про встановлення факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, а тому підлягає задоволенню.
16. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд врахував наступне. Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивачка була вимушена покинути разом із родиною місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщена особа. Втрата житла, розрив сталих соціальних зв`язків та звичного життєвого укладу свідчать про заподіяння позивачці моральних страждань. Керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи характер та обсяг завданої шкоди, суд вважав за необхідне стягнути на користь позивачки 250 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди.
17. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення розміру моральної шкоди, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
18. Київський апеляційний суд постановою від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року залишив без змін.
19. Апеляційний суд підтримав висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
20. У березні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувані рішення в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 1 527 862 грн, що еквівалентно 35 000 євро.
21. У касаційній скарзі заявниця зазначила про те, що оскаржує вказані судові рішення на підставі частини другої статті 389 ЦПК України та з підстав передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.
22.  ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою та 
02 грудня 2024 року отримала ухвалу про відкриття апеляційного провадження, де було зазначено головуючий суддя - ОСОБА_2, судді: Поліщук Н. В., 
Соколова В. В. Проте 09 січня 2025 року Вища рада правосуддя звільнила 
ОСОБА_2 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
23. 20 січня 2025 року на електронну пошту надійшла повістка-повідомлення про розгляд справи 04 березня 2025 року, в якій зазначено інший склад суду, однак ухвали про передачу справи новій колегії немає.
24. Суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін всупереч частини третьої та четвертої статті 274 ЦПК України. 
25. Так, відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову у даній справі складає 3 300 800 грн, а тому вона не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
26. Крім того, судами не було враховано правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22.
27. Судами всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» не було застосовано релевантну практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах. Зокрема, попри посилання позивачки у позовній заяві на прецедентну практику ЄСПЛ, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки».
28. Окрім того, на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема в контексті положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що свідчить про відсутність сталості та єдності судової практики у цій категорії справ.
29. Судами не було здійснено належного розгляду справи по суті в частині порушення прав позивачки. Зокрема, колегією суддів не було в повній мірі досліджено доводи апеляційної скарги, а також всупереч вимогам процесуального закону не надано правової оцінки та фактично виключено з предмета доказування належні та допустимі докази щодо стану здоров`я.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
30. Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Дніпровського районного суду м. Києва. 
31. 30 квітня 2025 року цивільна справа № 755/4415/24 надійшла до Верховного Суду.
32. Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів. 
Фактичні обставини справи
33.  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт Володимирівка, Донецької області, місце проживання зареєстровано за адресою: 
АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки від 30 вересня 2014 року № 01-1787, виданої Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 зареєстровані в базі громадян, які переселилися з Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та південно-східних областей України.
35. З довідки від 17 жовтня 2014 року № 15 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території в с. Дубина, Сколівського р-ну, Львівської області.
36. У довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 вересня 
2015 року № 3004012438 (дата видачі - 11 липня 2016 року) зазначено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є 
АДРЕСА_2 .
37. Відповідно до довідки від 29 серпня 2017 року № 12438 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .
38. З довідки від 22 вересня 2015 року № 3004-12438 (дата видачі - 08 листопада 2022 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 .
39. Також встановлено, що згідно листа Генеральної прокуратури України 
від 19 серпня 2016 року № 10/4/1-4091-14-508, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 42014000000000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31 травня 2014 року з фактом розв`язання та ведення представниками влади російської федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3, статтею 437 КК України.
40. З листа Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області від 06 листопада 2014 року № 330/1203-20 та Управління Пенсійного фонду України в Сколівському районі, Львівської області від 11 грудня 2014 року № 6511/03-44, вбачається що у зазначений період ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_1 мали затримку із виплатою пенсії, у зв`язку із передачею електронних пенсійних справ та необхідністю отримання довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.
41. Згідно результатів огляду проведених Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва», ОСОБА_1 встановлено діагноз - атеросклеротична хвороба серця неуточнених судин, хронічний тубулоінтермтиціальний нефрит, інші уточнені цереброваскулярні хвороби, інші уточнені ураження судин мозку, гостродуоденіт неуточнений без згадки про кровотечу.
42. Відповідно до консультативного висновку Інституту серця МОЗ України від 
21 вересня 2018 року ОСОБА_1 , встановлений діагноз - атеросклеротичний карбіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 2 ступеня. Ризиз-3. СН-І із збереженою фракцією викиду лівого шлуночка, ФВ-57 %.
Позиція Верховного Суду 
43. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
45. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
47. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
48. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
50. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
51. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
52. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
53. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
54. Заявниця у касаційній скарзі посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції всупереч положенням статті 274 ЦПК України здійснив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
55. Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
56. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
57. Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
58. Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
59. Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.
60. Згідно із частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у надані нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Частиною другою вказаної статті визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
61. Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
62. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
63. Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
64. Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
65. Звертаючись до суду з позов, позивачка просила встановити факт вимушеного її переселення з території м. Донецьк, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території Донецької області (немайнова вимога) та стягнути моральну шкоду у розмірі 3 300 800 грн, що еквівалентно 80 000 євро (майнова вимога).
66. Суд першої інстанції, вирішуючи питання про порядок розгляду справи, відповідно до норм статей 274-277 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, виснував про доцільність розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Водночас в цій ухвалі суд першої інстанції визначив строк відповідачу, в разі незгоди проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, на протязі десяті днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, має подати відповідну заяву із запереченнями.
67. Про те, що розгляд даної справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження, вказано й у самому рішенні суду першої інстанції, яке є предметом касаційного перегляду.
68. Суд першої інстанції неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши вищезазначені норми процесуального права, оскільки ціна позову у цій справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України справа не могла розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
69. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
70. Зазначене положення є імперативним для суду апеляційної інстанції.
71. 02 грудня 2024 року ухвалами Київського апеляційного суду відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін на 19 лютого 2025 року о 16 год 15 хв.
72. У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 у відставку (рішення Вищої ради правосуддя від 09 січня 2025 року № 6/0/15-25) було здійснено повторний автоматизований розподіл справи та визначено новий склад суду: Приходько К. П. , Журба С. О. , Писана Т. О .
73. У зв`язку зі зміною складу суду, розгляд справи було призначено на 04 березня 
2025 року о 13 год 00 хв.
74. З метою дотримання принципу гласності, передбаченого статтею 7 ЦПК України, та забезпечення права на публічний розгляд справи, яке випливає з пункту 1 статті 6 Конвенції, апеляційним судом були вжиті заходи щодо розгляду справи у відкритому судовому засіданні за участі сторін.
75. Однак суд апеляційної інстанції не звернув увагу на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції під час розгляду справи та передчасно зробив висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
76. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
77. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши положення частини четвертої статті 274 ЦПК України, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції під час перегляду рішень суду першої інстанції в апеляційному порядку у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.
78. Що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
79. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
80. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
81. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.
82. За таких обставин, оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат 
83. Оскільки касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2. Постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. М. Ситнік