Справа № 487/5229/21 
Провадження № 1-кп/487/136/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 м. Миколаїв
Заводський районний суд м.Миколаєва, у складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 , 
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12021152030000093 від 22.02.2021, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, що має базову середню освіту, офіційно не працевлаштованого зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-03.04.2026 Заводським районним судом міста Миколаєва за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 104 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік,

обвинуваченого у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України

сторони та інші учасники кримінального провадження
прокурор Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_4 , 
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник – адвокат ОСОБА_6 ,
потерпіла - ОСОБА_7 

ВСТАНОВИВ: 

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним:

20 січня 2021 року, приблизно о 03 годині 30 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду встановити не надалось можливим, ОСОБА_3 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом злому замка дверей сховища, розташованого у приміщенні 2-го під`їзду житлового будинку АДРЕСА_2 , за допомогою завчасно заготованої для цього монтировки, проник в середину приміщення та незаконно заволодів мопедом марки «Нonda» моделі «Do-35» червоного кольору, що належить ОСОБА_7 .. В подальшому ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник на мопеді, розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_7 , матеріальний збиток на суму 4730 грн.

Крім того 16.05.2021 близько 01:00 год., більш точного часу в ході судового розгляду встановити не виявилося можливим, ОСОБА_3 , перебуваючи в парку «Ліски» по вул. Озерній в м. Миколаєві, діючи умисно, повторно з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю уваги з боку потерпілого ОСОБА_8 та сторонніх осіб, таємно викрав майно ОСОБА_8 , що спав на лавочці, а саме: мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi K20 Рro», вартістю 5000 грн., гаманець, який матеріальної цінності для потерпілого не складає, електрошокер «Оса 928 Крайт Pro», вартістю 350 грн., банківську карту «monobank» № НОМЕР_1 , банківську карту «UKR EXIM BANK» № НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після цього, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник, розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_8 на суму 5350 грн..
Крім того в подальшому ОСОБА_3 , діючи умисно, повторно з корисливих мотивів, направився до супермаркету «АТБ», що розташований по вул. Озерній 13/3 в м. Миколаєві, де розрахувався викраденою картою «monobank» № НОМЕР_1 за товари на суму 2744.70 грн., чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_8 на суму 2744,70 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, та визнає його винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, поєднаному із проникненням до сховища; у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно; у викраденні офіційного документу, вчиненому з корисливих мотивів; у незаконному заволодінні паспортом. 

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК визнав, обставини, викладені в обвинувальному акті не оспорював, вважав за недоцільне дослідження доказів на їх підтвердження.

Ураховуючи вказану вище позицію обвинуваченого та беззаперечну згоду всіх учасників судового провадження на скорочений порядок дослідження доказів, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом потерпілої та обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів, що характеризують особу останнього. Перед визначенням такого порядку дослідження доказів судом було детально з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 правильно розуміє, добровільно та в повній мірі усвідомлює зміст фактичних обставин кримінального провадження за висунутим обвинуваченням, зокрема щодо часу, місця, обстановки, способу вчинення, форми вини, мотиву й мети та інших обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Переконавшись у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового провадження, судом було змістовно роз`яснено останнім правові наслідки скороченого судового розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема можливість у такому випадку оскаржити вирок суду лише в частині виду та розміру призначеного покарання, а також стосовно правової кваліфікації дій.

При безпосередньому допиті під час судового розгляду, ОСОБА_3 пояснив, що 20.01.2021 у нічний час, точно не пам`ятає, але не заперечує що приблизно о 3:30, він йшов по вулиці Курортній в місті Миколаєві та побачив в приміщенні будинку №11, мопед марки «Нonda» червоного кольору. Приміщення було відокремлено металевою решіткою та зачинено на замок. Він зірвав замок за допомогою монтировки, яка в нього була при собі, викатив мопед, але завести його не зміг, а тому котив його. Мопед він сховав у комишах за супермаркетом «Таврія», що розташований в мікрорайоні «Намив». Наступного дня хотів його звідти забрати, але мопед зник. 16.05.2021 в нічний час йшов через парк «Ліски», що розташований по вулиці Озерній в місті Миколаєві, та побачив що на лавці спить чоловік, а поруч з ним лежать речі. Він підійшов і переконавшись, що ніхто не бачить взяв мобільний телефон «Xiaomi», портмане, дві банківські карти, паспорт та електрошокер. Потім він зайшов у магазин та щось купив, розрахувавшись при цьому однією з банківських карт, що вкрав. 

Викладенні показання обвинуваченого ОСОБА_3 суд визнає належними, допустимими та достатніми доказами на підтвердження встановлених обставин кримінального провадження, оскільки вони отримані судом при його безпосередньому допиті та є чіткими та послідовними щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, що свідчить про повне розуміння ОСОБА_3 пред`явленого та визнаного судом доведеним обвинувачення. 

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин:

Показання потерпілої ОСОБА_7 , яка безпосередньо при допиті під час судового розгляду, пояснив, що вона була власницею марки «Нonda» моделі «Do-35» червоного кольору. Даний мопед зберігався у приміщенні, розташованому у 2-му під`їзді по вулиці Курортній в місті Миколаєві. Приміщення зачинялося металевою решіткою за допомогою навісного замку. 20.01.2021 вночі хтось зірвав замок з решітки та вкрав мопед. Мопед не знайшли.

Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, з точки зору їх належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При цьому судом враховано висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбеера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, в яких зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За положеннями ст. 9 Конституції України, ч.2 ст.8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.
Відповідно до положень ст..6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.
Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, викладену у справі «Еззе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету – покарання і стримування від вчинення нових злочинів. 

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. 65-67 КК України, приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно цієї постанови, відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Суд, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з якою юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.
Разом з тим, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, про що зазначав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 по справі № 1-33/2004.
Так ОСОБА_3 з урахуванням приписів ст. 12 КК України, вчинено нетяжкий (ч. 2 ст. 185 КК України), тяжкий злочин (ч. 2 ст. 289 КК України), а також кримінальні проступки (ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України).

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 66 КК України – судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 67 КК України - судом не встановлено.
Крім того, судом враховано, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до п. 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей» прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей - правопорушників.
В п. 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Пр європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
Відповідно до ст. 98 КК України до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: штраф; громадські роботи; виправні роботи; пробаційний нагляд; позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_3 суд у відповідності до ст. 65, 103 КК України враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб, обстановку й мотиви скоєння злочинів, їх наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, перед і пост кримінальну поведінку, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, вчинення ним злочину у неповнолітньому віці, відсутність достатнього життєвого досвіду, не перебування на обліках у лікаря нарколога та психіатра, відсутність в потерпілої будь-яких претензій до обвинуваченого та виходячи з принципів законності, справедливості та вимог, щодо індивідуалізації та достатності покарання для виправлення засудженого та запобігання скоєнню ним нових злочинів, з врахуванням вищезазначених обставин, вважає за необхідне та достатнє призначити ОСОБА_3 покарання у межах санкції: ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України – у вигляді позбавлення волі, з застосуванням положення ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворим, а також у межах санкції ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України – у вигляді штрафу.

Разом з цим, за приписами ч. 1, 2 ст. 106 КК України звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статей 49 та 80 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Щодо осіб, зазначених у частині першій цієї статті, встановлюються такі строки давності: два роки - у разі вчинення кримінального проступку; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину; сім років - у разі вчинення тяжкого злочину; десять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Як встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_3 вчинив кримінальні проступки, передбачені ч. 1, 3 ст. 357 КК України, у неповнолітньому віці 16.05.2021 року, що свідчить про сплив строків давності на момент постановлення вироку, а тому на піставі ст. 49, 106 КК України його необхідно звільнити від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Як висновувала Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в своїй постанові від 18 травня 2026 року справа № 214/43/19 /(провадження № 51-1650кмо21) у разі встановлення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, строк давності якого на час ухвалення вироку сплив, суд вироком призначає засудженій особі покарання згідно із загальними засадами, передбаченими статтею 65 КК, і одночасно звільняє її від цього покарання. 
Крім того, враховуючи вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 03.04.2026, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 остаточне покарання за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України з застосуванням ч. 1, 4 ст. 70 КК України, а також ст. 104, ч. 1 ст. 75 КК України та з покладенням обов`язків визначених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільні позови не заявлялися.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7 , 368, 369, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання за:
-ч. 2 ст. 289 КК України – п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна;
-ч. 2 ст. 185 КК України – три роки позбавленні волі.
- ч. 1 ст. 357 КК України - штраф в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 510, 00 грн. 
- ч. 3 ст. 357 КК України - штраф в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 680, 00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49, п. 1. ч. 2 ст. 106 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного за ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357 КК України покарання у виді штрафу, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 03.04.2026, більш суворим, призначеним даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ст. 104, ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, строком на один рік.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Захід забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_3 не обирався.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні.

На вирок може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. 
Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя         ОСОБА_1