Справа № 489/5146/25 
Провадження № 2/489/256/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України

11 травня 2026 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Микульшиної Г.А.,
із секретарем судових засідань Бородіною В.Ю.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 , 
представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради – Кукси О.О.,
неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради,
встановив:
У липні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визначити місце проживання доньки сторін разом з ним.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі та від спільного проживання мають малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2020. Після розірвання шлюбу та до початку повномасштабного вторгнення дитина проживала з батьками по черзі. У 2022 році донька тимчасово перебувала за кордоном разом з матір`ю. Влітку 2023 року дитина повернулась в Україну разом із бабусею, та з того часу постійно проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Мати проживає в іншому місті або за кордоном. З 2023 року позивач одноосібно забезпечує утримання, виховання та догляд за донькою. 
Посилаючись на викладене, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, батьком дитини, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 03.07.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради; витребувано у останнього письмовий висновок щодо розв`язання даного спору. 
Висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком надійшов на адресу суду 24.02.2026. 
Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. На питання суду пояснив, що проживає із донькою у будинку свого батька/бабусі, працює будівельником неофіційно, має щомісячний заробіток від 20 000,00 грн., де працює відповідач йому не відомо. Також на питання суду підтвердив, що спору між сторонами дійсно не має, дитина фактично проживає з ним та безперешкодно спілкується з мамою, коли вона приїздить з м. Одеси, мати дитини пересилає їй на картку кишенькові гроші.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, повідомлена судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомила. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та доданих до неї документів. Направлена на її адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.
Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради в судовому засіданні Кукса О.О. підтримала висновок про недоцільніст визначення місця проживання дитини із батьком. 
Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. 
Неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судовому засіданні пояснила, що у 2022 році виїжджала із мамою до Республіки Польща, де навчалася, а у 2023 році повернулась до України та проживає на даний час то з батьком то з мамою, більше із батьком, бо туту її дідусі та бабусі, друзі та ліцей, в якому вона навчається у 3 класі.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши неповнолітню ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2014. На підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020 по справі № 490/4994/20 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6). 
Від спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 8). 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що на теперішній час донька сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно декларації № 0001-5А14-Н010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в якості довіреної особи пацієнта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено її батька ОСОБА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 7). 
Відповідно до довідки Миколаївського ліцею № 42 Миколаївської міської ради від 19.05.2025 за вих. № 209 ОСОБА_2 дійсно навчається в 2-А класі даного ліцею (а.с. 9). 
У відповідності до характеристики учениці 2-А класу ОСОБА_2 , наданої Миколаївським ліцеєм № 42 Миколаївської міської ради 19.05.2025, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Тато, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню доньки, має хороший вплив на дитину, постійно спілкується з класним керівником та вчителями, завжди на зв`язку, приводить і забирає дитину зі школи, присутній на батьківських зборах, цікавиться життям класу і школи (а.с. 10).
Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, наявність незнятої чи непогашеної судимості, розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відсутні (а.с. 11). 
Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.02.2026 орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю спору. Вказує на те, що в ході проведення роботи з матір`ю дитини було встановлено, що батьки малолітньої ОСОБА_4 дійшли спільної згоди щодо проживання дитини з батьком. Мати дитини у телефонній розмові повідомила фахівцям центру, що проживає в м. Одеса, бачиться з донькою, спілкується з нею один-два рази на тиждень, перераховує їй кишенькові гроші та не заперечує, щоб донька проживала разом з батьком (а.с. 49). 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним(постанови Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 331/5517/19, від 05.10.2022 у справі № 569/7529/20, від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені(постанова Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (постанова Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 753/9162/1).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.01.2025 по справі № 755/15383/23, «приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою». Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 10.04.2025 у справі № 189/1176/24, від 05.03.2025 у справі № 953/2568/23. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову
Аналіз законодавства України та релевантної судової практики Верховного Суду свідчить, що захисту підлягає лише порушене право особи, при цьому порушення прав має бути реальним. Вирішуючи спір, суд повинен переконатись в наявності порушеного права на момент прийняття судом рішення.
Судом з пояснень учасників справи та досліджених доказів встановлено, що дитина постійно проживала з позивачем як станом на час пред`явлення позову, так і станом на час ухвалення даного рішення. У справі відсутні докази того, що позивач забороняє відповідачу бачитися з дитиною. Під час підготовки висновку органу опіки та піклування відповідач надала пояснення, згідно з якими не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з позивачем.
Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного позивачем не доведено, що на час звернення його до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права.
Ураховуючи вищенаведене, з огляду на встановлені обставини та конкретну сімейну ситуацію, суд дійшов висновку про відмову у позові, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, пов`язані з місцем проживання дитини, які врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення даного рішення.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено – судові витрати покладаються на позивача. 
Керуючись статтями 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд -
вирішив:
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком – відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса фактично проживання: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_3 ;
третя особа: Служба у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, адреса: м. Миколаїв, просп. Богоявленський, 1;
третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.
Повний текст рішення складено 11.05.2026.

Суддя        Г.А. Микульшина