ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року  Справа № 903/105/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Миханюк М.В. 

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на рішення Господарського суду Волинської області від 22 квітня 2026 року (повний текст складено 23.04.2026) у справі № 903/105/26 (суддя Бідюк С.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПП РЕСУРС"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ"
про стягнення 2 347 073,16 грн
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270 та частини 13 статті 8 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.04.2026 у справі №903/105/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПП РЕСУРС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" про стягнення 2 347 073,16 грн задоволено.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальність "ДПП Ресурс" 2 289 185,00 грн заборгованості, 57 888,16 грн пені, а всього 2 347 073,16 грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальність "ДПП Ресурс" 28 164,88 грн витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині стягнення 28 164,88 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Волинської області норм процесуального права.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на рішення Господарського суду Волинської області від 22.04.2026 у справі №903/105/26. Встановлено позивачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів протягом 7 (семи) днів з дня отримання даної ухвали, з урахуванням положень статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснено сторонам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України).
Враховуючи категорію та складність справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, які вказують на незначну складність даної справи та з огляду на оскарження рішення місцевого господарського суду лише в частині стягнення 28 164,88 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору, колегія суддів вирішує розглядати справу №903/105/26 за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Господарського суду Волинської області від 22.04.2026 у справі №903/105/26 оскаржується лише в частині розподілу судового збору, суд апеляційної інстанції, з огляду на вимоги ст.269 ГПК України, переглядає справу лише в цій частині.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вже зазначалося вище, рішенням Господарського суду Волинської області від 22.04.2026 у справі №903/105/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПП РЕСУРС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" про стягнення 2 347 073,16 грн задоволено.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальність "ДПП Ресурс" 2 289 185,00 грн заборгованості, 57 888,16 грн пені, а всього 2 347 073,16 грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальність "ДПП Ресурс" 28 164,88 грн витрат по сплаті судового збору.
Колегія суддів зазначає, що відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Відповідно до п.5 ч.1 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. 
Згідно з п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, у резолютивній частині рішення обов`язково зазначається розподіл судових витрат.
Судові витрати є передбаченими законом витратами учасників справи, понесеними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках звільнення особи від їх сплати - витратами держави, пов`язаними зі здійсненням правосуддя у конкретній справі.
Питання стягнення судових витрат врегульовано у розділі І "Загальні положення" главою 8 "Судові витрати" ГПК України.
Положення статей 123,129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1ст.129 ГПК України, судовий збір покладається:
1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;
2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів зазначає, що на відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог, встановленого ч.ч. 1,4 ст.129 ГПК України, положення ч.ч. 5-7, 9 цієї статті наділяють суд правом відступити від такого правила та покласти судові витрати повністю або частково на сторону, внаслідок дій чи бездіяльності якої виник спір, незалежно від результатів його вирішення.
При цьому застосовуючи положення ч.ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, суд зобов`язаний навести належні мотиви такого відступу від загального правила розподілу судових витрат, зазначити конкретні обставини, які зумовлюють необхідність його застосування, а також врахувати критерії розумності, справедливості та пропорційності. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд повинен оцінювати не лише результат вирішення спору, а й поведінку сторін, причини виникнення спору, добросовісність учасників справи та їх процесуальну поведінку під час розгляду справи.
Частиною дев`ятою статті 129 ГПК України передбачено два самостійні випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, а саме: у разі зловживання стороною або її представником процесуальними правами чи якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі № 911/813/21 наголосив, що зазначена норма наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладення на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, за умови належного мотивування такого висновку. 
Крім того, Верховний Суд також звернув увагу, що частина дев`ята статті 129 ГПК України має характер процесуальної санкції та може бути застосована судом з власної ініціативи незалежно від наявності відповідного клопотання учасників справи. Аналогічна правова позиція послідовно викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 912/2171/18, від 25.03.2021 у справі № 905/717/20, від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21, а також у додаткових постановах від 04.03.2021 у справі №916/376/19 та від 12.07.2022 у справі № 910/18970/19.
З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник саме внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару за договором поставки № РІ-131 від 09.12.2025. Саме порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань зумовило необхідність звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права та стало безпосередньою причиною виникнення даного судового спору.
З врахуванням наведеного, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та виникненням спору, належним чином перевірив наявність передбачених ч.9 ст.129 ГПК України підстав для відступу від загальних правил розподілу судових витрат та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх застосування у даному випадку.
Щодо доводів апелянта про те, що позовна заява подана з порушенням вимог п.2 ч.3 ст.162 ГПК України у зв`язку із незазначенням відомостей про наявність або відсутність електронних кабінетів сторін та адреси електронної пошти відповідача, колегія суддів зазначає, що такі твердження спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідні відомості були наведені позивачем у позовній заяві, а тому висновки апелянта про допущення позивачем процесуальних порушень не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Наведені апелянтом обставини стосуються виключно формальних вимог до змісту позовної заяви та не перебувають у жодному причинно-наслідковому зв`язку з виникненням заборгованості за договором поставки, яка стала предметом даного спору, а відтак навіть їх доведеність не могла б свідчити про виникнення спору внаслідок неправильних дій позивача у розумінні ч.9 ст.129 ГПК України.
Крім того, навіть за умови наявності окремих недоліків у змісті чи оформленні позовної заяви, самі по собі такі обставини не можуть свідчити про зловживання процесуальними правами або про вчинення стороною неправильних дій у розумінні ч.9 ст.129 ГПК України, оскільки наведена норма спрямована на врегулювання наслідків недобросовісної процесуальної поведінки учасника справи або його дій, які перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням спору, тоді як наведені апелянтом обставини жодним чином не вплинули на виникнення спірних правовідносин між сторонами.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування ч.9 ст.129 ГПК України, колегія суддів враховує, що визначальним критерієм для застосування вказаної норми є встановлення факту виникнення спору саме внаслідок неправильних дій відповідної сторони, тоді як у даному випадку предметом судового розгляду було стягнення заборгованості за поставлений товар, а матеріалами справи підтверджується, що необхідність звернення позивача до суду була зумовлена виключно неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого товару за договором поставки № РІ-131 від 09.12.2025.
При цьому суд враховує, що апелянтом не оскаржуються встановлені судом першої інстанції обставини щодо факту поставки товару, його прийняття відповідачем, наявності та розміру заборгованості, правомірності нарахування пені, а також обґрунтованості задоволення позовних вимог у цілому, а тому наведені обставини перебувають поза межами апеляційного перегляду, визначеними ст.269 ГПК України та приймаються колегією суддів як встановлені.
Посилання апелянта на те, що місцевий господарський суд був зобов`язаний застосувати положення ч.9 ст.129 ГПК України та покласти витрати зі сплати судового збору на позивача, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки наведена норма наділяє суд відповідними дискреційними повноваженнями, проте не встановлює обов`язку суду відступати від загальних правил розподілу судових витрат за відсутності належних та достатніх підстав для такого відступу, які у даній справі не встановлені та матеріалами справи не підтверджуються.
За таких обставин твердження апелянта про незастосування судом першої інстанції положень ч.9 ст.129 ГПК України є безпідставними, оскільки місцевий господарський суд надав належну оцінку доводам відповідача щодо можливості застосування зазначеної норми та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених нею підстав для відступу від загальних правил розподілу судових витрат у даному випадку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи та умов застосування ч.9 ст.129 ГПК України та не містять обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість вирішення місцевим господарським судом питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно приписів ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи скаржника щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, зокрема, ст.129 ГПК України, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного провадження, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області в частині розподілу судового збору ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 22 квітня 2026 року у справі №903/105/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуюча суддя Коломис В.В. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Миханюк М.В.