ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/9400/25 Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати неправомірною відмову військової частини НОМЕР_1 у зарахуванні часу навчання у Чернігівському лілеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до його вислуги років військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 зарахувати до його вислуги років військової служби час навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24.08.1997 року по 17.06.2000 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем протиправно не враховано в його вислугу років військової служби час навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24.08.1997 по 17.06.2000.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, військова частина НОМЕР_1 звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Чернігівський ліцей не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», навчання у такому ліцеї не можна вважати одним із видів військової служби, перелічених у статті 2 вказаного закону, а тому строк навчання позивача у Чернігівському ліцеї з посиленою військо-фізичною підготовкою не може бути зараховано у загальний стаж військової служби.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2025 та від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу начальника Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 14 серпня 1997 року № 119 ОСОБА_1 з 24 серпня 1996 року був зарахований до списку ліцеїстів 1-го курсу Чернігівського ліцею з посиленою військово фізичною підготовкою.
Відповідно до наказу начальника Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 17 червня 2000 року № 49, у зв`язку з закінченням навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, позивача направлено для подальшого проходження навчання до вищого закладу освіти Міністерства оборони України.
Як слідує з довідки Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 29 квітня 2025 року № 235, позивач навчався у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24 серпня 1997 року по 17 червня 2000 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 2024 року № 356 позивача з 25 листопада 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Зокрема, у вказаному наказі зазначено, що вислуга років позивача у Збройних Силах України становить: календарна - 24 роки 00 місяців, загальна 27 років 08 місяців.
Позивач 22.05.2025 звернувся до відповідача з листом, в якому просив повідомити чи було зараховано при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та підрахунку вислуги років при звільненні час навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років позивача. Якщо час навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років зарахований не був, позивач просив здійснити перерахунок його вислуги років та зарахувати до вислуги років час його навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до вислуги років.
Листом від 26.06.2025 №1433/2/1/8466 відповідач повідомив позивача, що ліцей, в якому навчався позивач в період з 24.08.1997 по 17.06.2000 не є військовим навчальним закладом в розумінні положень Закону №2232-ХІІ, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби.
Вважаючи вказану відмову відповідача неправомірною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом приписів частини 6 статті 2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Частиною першою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було встановлено, що початком перебування на військовій службі вважається: день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу; день від`їзду до місця служби, вказаний у розпорядженні, виданому військовим комісаріатом, - для військовозобов`язаних і жінок; день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Аналогічна норма містилася в абзаці 4 пункту 4 розділу І Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13.05.1993 року №174/93 (далі - Положення №174/93).
Згідно із частиною 2 вказаної статті Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею), закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.
У новій редакції Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, яка набрала чинності 31 липня 1999 року і, з відповідними змінами, діє на цей час, стаття 24 вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).
Зазначена норма вказаного Закону передбачає, що початком проходження військової служби вважається:
1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;
2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;
3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;
4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено і у статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.
Частиною першою статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було визначено, що громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.
Аналіз вказаної норми Закону свідчить, що навчання у військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.
Так, відповідно до положень Закону України "Про загальну середню освіту" від 13.05.1999 № 651-XIV, ліцей - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).
Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про реформу системи військової освіти» від 19.08.1992 року №490 (надалі за текстом - Постанова №490) з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи створено, зокрема ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою на базі:
- частини Чернігівського вищого військового авіаційного училища льотчиків імені Ленінського комсомолу та Чернігівського авіаційно-спортивного клубу Товариства сприяння обороні України (за погодженням з його Центральним комітетом). Навчання розпочати з 1 вересня 1993 року.
Згадана норма втратила чинність на підстави постанови Кабінету Міністрів України «Про військові ліцеї та ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою» від 13.06.1996 №643 (надалі за текстом - Постанова №643), пункти 2, 3 якої визначають, що з метою забезпечення якісної підготовки молоді до вступу у військові вищі заклади освіти підтримати пропозиції Міністерства оборони, Дніпропетровської, Донецької, Луганської, Львівської та Чернігівської обласних державних адміністрацій, погоджені з відповідними міністерствами і відомствами, про передачу загальнодержавного майна у власність: Чернігівської області - Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою. Залишити за Міністерством оборони функції навчально-методичного керівництва з військових питань, регулювання набору до ліцеїв з посиленою військово-фізичною підготовкою та розподілу їх випускників для вступу до військових вищих закладів освіти, забезпечення зазначених ліцеїв військовим речовим майном, технікою і спорядженням за рахунок коштів місцевого бюджету
З системного тлумачення викладених положень законодавства суд зазначає таке.
Верховний Суд та Верховний Суд України неодноразово вказували, що відповідно до Постанови №490 військові ліцеї створювались з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів. Вказаною постановою затверджено перелік вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах від 19.12.2019 у справі №540/902/19, від 12.12.2019 у справі №818/1880/18, від 16.04.2013 у справі №21-107а13, від 01.10.2013 у справі №21-330а13.
Станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону №2232-XII чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.
Аналогічний правовий висновок сформовано Касаційним адміністративним судом у постанові від 31.10.2019 у справі №1.380.2019.000865 щодо особи, яка розпочала навчання у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою в 1994 році, при цьому цей висновок є релевантним до обставин цієї справи, оскільки зміни Закону №2232-XII у відповідний період часу (до моменту вступу до ліцею позивача) правовий статус ліцеїв в системі військової освіти не змінювали.
Суд звертає увагу на те, що системне тлумачення положень Закону №2232-XII вказує на неналежність ліцеїстів до військовослужбовців, а їх навчання - до військової служби, виходячи з неприйняття ліцеїстами Військової присяги на вірність народу України, відсутності в них військового звання, зайняття посади, яка не належить до військових, перебування ліцеїв за межами системи військових навчальних закладів, призначення ліцеїв як місця підготовки вступу до військових навчальних закладів. Відповідно, строк навчання у ліцеї не належить до військової служби.
У свою чергу навчання в ліцеї є різновидом військової допризовної підготовки (частина перша статті 9 Закону №2232-XII), яка здійснюється з метою підготовки до вступу до військових навчальних закладів (частина перша статті 12 Закону №2232-XII)
Крім того, варто звернути увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 визначено обмежений перелік підстав для зарахування до вислуги років, до яких навчання у військових ліцеях не відноситься.
Аналогічна правова позиція виклав Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносин у постанові від 12.02.2020 у справі №813/3997/17.
Отже, період навчання позивача з 24.08.1997 по 17.06.2000 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Про вказане свідчить також виданий позивачу за результатами навчання атестат про повну загальну середню освіту (а.с.10-11).
Необхідно врахувати, що згідно наказу від 14.08.1997 №119 позивач був зарахований на навчання "ліцеїстом", а не курсантом чи слухачем (а.с.8).
Крім того, станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.
Одночасно слід вказати, що за змістом Закону №2232-ХІІ необхідною умовою прийняття на військову службу є, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.
Так, за правилами частини першої статті 15 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.
Положеннями частини першої статті 20 згаданого Закону було передбачено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби, зокрема: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.
В той же час, як вбачається із матеріалів справи, апелянту станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років, тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що період навчання апелянта з 24.08.1997 по 17.06.2000 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Таким чином, період навчання позивача з 24.08.1997 по 17.06.2000 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.
Доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин роз`яснення Міністерства юстиції України, згідно з яким при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які в період з 25.03.1992 по 31.07.1999 навчались у військових ліцеях, необхідно керуватись нормами Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25.03.1992, є безпідставними, оскільки роз`яснення Міністерства юстиції України не є нормативним актом, не є обов`язковим для учасників правовідносин та суду, однак може бути використане судом для обґрунтування рішення.
Доводи позивача з посиланням на статтю 22 Конституції України щодо звуження його прав у зв`язку з прийняттям іншого закону є безпідставними, оскільки відмова відповідача, яка полягає у незарахуванні до загального строку військової служби позивача часу навчання у ліцеї, не є звуженням обсягу вже набутих ним прав, так як жодні соціальні права не є абсолютними, вони можуть бути обмежені у визначеному Законом порядку.
У пункті 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Колегія суддів оцінює критично посилання судом першої інстанції під час розгляду справи на постанову Верховного Суду від 01.12.2020 у справі 820/1445/17, оскільки в межах цієї справи судом вирішувалося питання про врахування періоду навчання до військової служби за наявності рішення суду, що набрало законної сили, з огляду на що висновки суду у справі 820/1445/17 не є релевантними до спірних відносин в цій справі.
З огляду на наведене, період навчання позивача з 24.08.1997 по 17.06.2000 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою, з огляду на що зазначений період не підлягає врахуванню до вислуги років.
Доводи сторони позивача не спростовують висновків військової частини НОМЕР_1 та не доводять протилежного.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим, не ґрунтується на повному аналізі норм, що регулюють спірні правовідносини.
Тож, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги приймаються в якості належних, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі №620/9400/25 - скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова