ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2026 р. Справа№ 910/15779/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Майданевича А.Г.
суддів: Крижного О.М. 
Суліма В.В. 

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.М.
представників сторін: 
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 
у справі № 910/15779/25 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМО» Україна»
про стягнення пені у розмірі 897 396,00 грн,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УМО» Україна» пеню у розмірі 897 396грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за державним контрактом №24-876-VDK-25 від 02.09.2025, в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим позивач у порядку пункту 7.2. державного контракту просив стягнути з відповідача пеню за період прострочення.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 позовні вимоги Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМО» Україна» про стягнення пені в сумі 897 396грн. задоволено частково. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що подані позивачем розрахунки суми пені є арифметично вірними. Одночасно, суд враховує наступні обставини: повне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару за договором та прийняття позивачем без будь-яких зауважень та заперечень; незначний строк затримки поставки обумовленого товару (5, 12 та 18 днів), а тому Господарський суд міста Києва вважав справедливим, розумним та необхідним зменшити розмір пені на 50% до розміру 448 698 грн., яку стягнув із відповідача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись із прийнятим рішення, Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УМО» Україна» пеню у розмірі 897 396,00 грн. 
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що висновки суду при ухваленні оскаржуваного рішення прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування всіх обставини, що мають значення для справи. 
Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції зменшив на 50% розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, застосувавши дискреційні повноваження згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Водночас, суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача щодо форс-мажорних обставин та в обґрунтування зменшення штрафних санкцій послався на незначний строк затримки поставки товару, а також на факт виконання зобов`язань відповідачем.
Вважає, що Господарським судом міста Києва при ухваленні оскаржуваного рішення помилково застосовано положення частини 3 ст. 551 ЦК до спірних відносин без врахування предмету позову, статусу сторін, фактичних обставин справи. 
Так, апелянт вказує, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, що зроблено не було.
Звертає увагу на те, що зменшення розміру неустойки є правом суду, яке застосовується при виняткових обставинах, що підлягають доведенню. Предметом Контракту є постачання товарів оборонного призначення, які мають критично важливе значення для національної безпеки та обороноздатності України. В умовах дії правового режиму воєнного стану та невпинної відсічі збройній агресії російської федерації, належне виконання умов Контракту виконавцем має надзвичайно важливе значення. Водночас, порушення строків поставки товару загрожує державним інтересам та може спричиняти колосальні збитки як в загальнодержавному масштабі, так і окремо для фізичних та юридичних осіб.
Передбачення сторонами у контракті штрафних санкцій за порушення строків поставки товару здійснене з метою підкреслення надзвичайної важливості належного виконання зобов`язань виконавцем, а також стимулювання виконавця до вчасного постачання товарів критичної номенклатури, необхідних для захисту держави та її громадян під час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.
Також позивач вважає за необхідне зазначити, що він у цій категорії справ не зобов`язаний доводити власні збитки у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Контрактом. Саме на відповідача покладається тягар доказування наявності підстав для правозастосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру штрафних санкцій.
У контексті оборонних контрактів застосування критерію «наявності майнових збитків» є необґрунтованим та безпідставним, оскільки «збитки» держави від невиконання оборонного контракту полягають не у майнових втратах, а у неотриманні критично важливого для оборони держави товару у період воєнного стану.
Для Агенції як служби державного замовника, яка здійснює закупівлі за рахунок бюджетних коштів в інтересах Збройних Сил України, «збитки» у класичному розумінні цього терміну не виникають. Агенція не несе втрат свого
майна, оскільки вона діє не у власних інтересах, а в інтересах держави та Збройних Сил України. Справжні «збитки» несе держава у вигляді неотримання необхідної оборонної продукції, що безпосередньо послаблює обороноздатність.
Отже, невиконання відповідачем зобов`язань за державним контрактом створює ризики не лише для конкретного Контракту, а й для всієї системи оборонних закупівель. 
Таким чином вважає, що рішення є необґрунтованим та безпідставним, та підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

Відповідач своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2026 апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі № 910/15779/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Крижного О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04. 2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі № 910/15779/25 та призначено до судового розгляду на 11.05.2026. 
У судовому засіданні 11.05.2026, суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оголосив перерву до 03.06.2026.
У судовому засіданні 03.06.2026 судом оголошено перерву у розгляді справи до 29.06.2026 у зв`язку із необхідністю врахування висновків ВС у подібних правовідносинах.

Явка учасників у судове засідання 

Представники позивача та відповідача у судове засідання, призначене на 29.09.2026, не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних документів до електронних кабінетів сторін.
03.06.2026 представник позивача звернувся до Північного апеляційного господарського суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника позивача.
У свою чергу представник відповідача 29.06.2026 звернувся до суду із заявою, в якій, у зв`язку з неможливістю явки представника відповідача у судове засідання призначене на 29.06.2026, просив розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача. Проти задоволення апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача та ввідповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, та враховуючи клопотання представників позивача та відповідача про розгляд справи у їх відсутність, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених представників за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. 
Враховуючи те, що учасниками процесу не оскаржується рішення суду в частині наявності чи відсутності обставин непереборної сили - форс-мажорних обставин, тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається в апеляційному провадженні.
Так, 02.09.2025 між Державним підприємством Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель», як замовником (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМО Україна», як виконавцем (відповідач) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №24-876-VDK-25 (надалі - державний контракт).
Контракт набирає чинності з дати його укладання та діє до 31 грудня 2025 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, у тому числі гарантійних (пункт 11.1. державного контракту).
Згідно з пунктом 1.1. державного контракту, виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та специфікації товарів (додаток 1), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом.
Відповідно до пункту 2.4. державного контракту, загальна вартість (ціна) товару за цим контрактом становить 67 728 000, 00 грн. Вказана ціна також відображена у Специфікації товарів, яка є додатком 1 до зазначеного державного контракту.
У відповідності до пункту 2.9. державного контракту, оплата замовником поставленого товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця по факту поставки товару впродовж 15 (п`ятнадцяти) робочих днів шляхом подання платіжної інструкції до ДКСУ, а у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування - протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його надходження. Оплата здійснюється на підставі належним чином оформленого виконавцем рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами акт приймання-передачі товару за контрактом (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку замовника).
Пунктом 2.7. державного контракту №21/2-204-VDK-24 від 03.05.2024 встановлено, що усі платіжні документи за контрактом оформлюються з дотриманням вимог законодавства. Виконавець надсилає замовнику рахунок, видаткову накладну та акт приймання-передачі товару за контрактом на оплату протягом 10 (десяти) календарних днів з дня поставки товару.
Згідно із пунктом 3.4. державного контракту, датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата закінчення приймання-передачі товару, яка зазначається у видатковій накладній. Акт приймання-передачі товарів для потреб безпеки та оборони та видаткова накладна складається виконавцем в 5 примірниках. Виконавець зобов`язаний не пізніше 2 робочих днів з дати підписання між виконавцем та отримувачем передати 4 примірника такого акту та 1 примірник додатків до нього замовнику. Замовник протягом 2 робочих днів з дня надходження підписаного з боку виконавця та отримувача акту приймання-передачі товару до замовника, у разі відсутності розбіжностей за результатами їх звірки з видатковою накладною, підписує та протягом 2 робочих днів із дати підписання повертає належні примірнику акту приймання-передачі товару виконавцю.
Відповідно до пункту 4.1. державного контракту, виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації.
В специфікації товарів (додаток 1 до державного контракту) сторони узгодили:
- що строк поставки товару в кількості 200 шт. (безпілотний авіаційний комплекс DJI MATRICE 4T) на загальну суму 33 864 000, 00 грн без ПДВ до 30.09.2025 включно;
- що строк поставки товару в кількості 200 шт. (безпілотний авіаційний комплекс DJI MATRICE 4T) на загальну суму 33 864 000, 00 грн без ПДВ до 20.10.2025 включно.
Пунктом 4.2. державного контракту передбачено, що в обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 (п`ять) календарних днів до закінчення строку дії контракту шляхом внесення змін до цього контракту на підставі письмового звернення виконавця, яке виконавець повинен надати не пізніше ніж за 10 (десять) календарних днів до дати поставки товару, зазначеної в специфікації, з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно вимог розділу 13 цього контракту.
Згідно із підпунктом 1 пункту 6.4. державного контракту, виконавець зобов`язаний організувати поставку товару та його передачу замовнику в порядку визначеному цим контрактом.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами: товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 30.09.2025, був поставлений у кількості 100 шт. 06.10.2025, що підтверджується актом приймання-передачі товарів оборонного призначення №232-38Б2672 від 06.10.2025 та видатковою накладною №232;
товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 30.09.2025, був поставлений у кількості 100 шт. 13.10.2025, що підтверджується актом приймання-передачі товарів оборонного призначення №243-38Б2742 від 13.10.2025 та видатковою накладною №243;
товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 20.10.2025, був поставлений у кількості 200 шт. 08.11.2025, що підтверджується актом приймання-передачі товарів оборонного призначення №277-38Б/3012 від 08.11.2025 та видатковою накладною №277.
Пунктом 7.2. державного контракту, зокрема, передбачено, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Позивач звернувся до відповідача з претензією вих. №11/2-17793 від 03.10.2025, в якій вимагав в останнього здійснити оплату пені, у зв`язку з простроченням поставки товару. Вказана претензія позивача залишена без відповіді та задоволення зі сторони відповідача.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача за прострочення вчасної поставки обумовленого товару пеню у загальному розміру 897 396, 00 грн.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Стягнуто із відповідача пеню в сумі 448698 грн. із застосуванням права суду на зменшення неустойки (пені) на 50%.
Так, зменшуючи розмір пені на 50% суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем допущено не значний строк затримки поставки обумовленого товару (5, 12 та 18 днів), поставка товару в підсумку здійснена в повному обсязі та прийнята позивачем без будь-яких заперечень і зауважень, та вважав справедливим, розумним та необхідним зменшити розмір пені на 50% до розміру 448 698,00 грн. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Північний апеляційний господарський суд вважає висновки місцевого господарського суду про зменшення розміру штрафних санкцій та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 448 689,00 грн законними і обґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Так, дослідивши умови укладеного між сторонами державного контракту №24-876-VDK-25 від 02.09.2025, виходячи з того, що позивач знаходиться в сфері підпорядкування та контролю Міністерства оборони України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що як позивач, так і відповідач усвідомлювали, що фактично відповідач надає позивачеві послуги із закупівлі товарів оборонного призначення у іноземного контрагента.
Отже, укладаючи договір з позивачем як державним органом, що є замовником, відповідач по суті діяв у відносинах з іноземними контрагентами як агент, який здійснював закупівлю товарі оборонного призначення у іноземних партнерів.
Проте, сторони державного контракту, керуючись одним із загальних принципів цивільного законодавства - свобода договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), визначили даний контракт саме як договір поставки, що на переконання суду першої інстанції так і апеляційної інстанції, не зовсім відповідало природі правовідносин, що склались між сторонами та завданнями, визначеними пунктом 2.2. Статуту Агенції, який затверджений наказом Міністерства оборони України №839 від 16.12.2024, відповідно до якого саме на позивача покладалися такі завдання як: забезпечення гарантії виконання зовнішньоекономічних договорів; здійснення діяльності імпорту та експорту товарів військового призначення; участь у військово-технічному співробітництві з нерезидентами; участь у підготовці міжнародних договорів; укладення зовнішньоекономічних договорів (контрактів); імпорт товарів військового призначення; аналіз можливостей постачання товарі, робіт і послуг оборонного призначення іноземними суб`єктами господарювання для потреб сил безпеки та оборони.
Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір, укладений між сторонами, сторони визначили саме як договір поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 1, 2 стаття 712 Цивільного кодексу України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 стаття 655 Цивільного кодексу України).
Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату (пункт 8.3. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19).
Як вбачається із матеріалів справи, 02.09.2025 між сторонами укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №24-876-VDK-25, за умовами якого відповідач зобов`язується поставити позивачу з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та специфікації товарів (додаток 1), для подальшого використання Збройними Силами України, а позивач зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом.
На виконання приписів статті 632 Цивільного кодексу України, сторони в пункті 2.4. державного контракту №24-876-VDK-25 від 02.09.2025 та в специфікації до вказаного правочину погодили загальну ціну товару, яка становить 67 728 000, 00 грн.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина 1 стаття 662 Цивільного кодексу України).
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).
Пунктом 4.1. державного контракту №24-876-VDK-25 від 02.09.2025 передбачено, що виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації.
В свою чергу у специфікації до державного контракту між сторонами узгоджено:
- що строк поставки товару в кількості 200 шт. (безпілотний авіаційний комплекс DJI MATRICE 4T) на загальну суму 33 864 000, 00 грн без ПДВ до 30.09.2025 включно;
- що строк поставки товару в кількості 200 шт. (безпілотний авіаційний комплекс DJI MATRICE 4T) на загальну суму 33 864 000, 00 грн без ПДВ до 20.10.2025 включно.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар (пункт 1 частина 1 стаття 664 Цивільного кодексу України).
Згідно із пунктом 3.4. державного контракту №24-876-VDK-25 від 02.09.2025 датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата закінчення приймання-передачі товару, яка зазначається у видатковій накладній та акті приймання-передачі товару.
Так, відповідно до видаткової накладної №232 від 06.10.2025 та акту приймання-передачі товарів оборонного призначення №232-38Б2672 від 06.10.2025 відповідач поставив позивачу товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 30.09.2025 у кількості 100 шт. - 06.10.2025. Тобто з простроченням на 5 днів.
Згідно із видаткової накладної №243 від 13.10.2025 та акту приймання-передачі товарів оборонного призначення №243-38Б2742 від 13.10.2025 відповідач поставив позивачу товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 30.09.2025 у кількості 100 шт. - 13.10.2025. Тобто з простроченням на 12 днів.
Відповідно до видаткової накладної №277 від 08.11.2025 та акту приймання-передачі товарів оборонного призначення №277-38Б/3012 від 08.11.2025 відповідач поставив позивачу товар, який відповідач повинен був поставити позивачу до 20.10.2025 у кількості 200 шт. - 08.11.2025. Тобто з простроченням на 18 днів.
У зв`язку з несвоєчасною поставкою обумовленого товару позивач нарахував відповідачу пеню у загальному розмірі 897 396,00 грн (84 660,00 грн за поставлений товар 06.10.2025; 203 184,00 грн за поставлений товар 13.10.2025; 609 552,00 грн за поставлений товар 08.11.2025) та звернувся до господарського суду із даною вимогою. 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 610 Цивільного кодексу України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 стаття 614 Цивільного кодексу України).
У пункті 7.2. державного контракту №24-876-VDK-25 від 02.09.2025 сторони, зокрема передбачили, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Із змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.
Однак, суд зазначає, що частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України внормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.
Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір неустойки, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Суд зазначає, що неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (пункт 50 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).
При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №917/104/19, від 21.11.2019 у справі №916/553/19, від 07.11.2019 у справі №920/437/19, від 11.02.2020 у справі №911/867/19, від 25.02.2020 від у справі №904/2542/19, від 14.07.2021 у справі №916/878/20, від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
Місцевий господарський суд вирішуючи питання зменшення штрафних санкцій, прийняв до уваги, зокрема, повне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару за контрактом; незначний період прострочення; здійснення відповідачем діяльності направленої на підтримання галузі обороноздатності країни.
Колегія суддів суд вважає, що наведені обставини можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що першої інстанції діяв у межах судового розсуду та реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та навів достатнє обґрунтування можливості зменшення розміру штрафних санкцій. 
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі ті відзиві на апеляційну скаргу. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується із доводами Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" про те, що місцевий господарський суд прийняв оскаржуване рішення без встановлення всіх обставин, які мають істотне значення для справи, належного дослідження письмових доказів, зокрема, зменшив розмір штрафних санкцій без встановлення поважності причин несвоєчасного виконання зобов`язань відповідачем. Апелянт вважає, що під час розгляду справи Господарським судом міста Києва не взято до уваги те, що жодним доказом у справі не підтверджено вжиття відповідачем заходів для своєчасного виконання зобов`язання з поставки товару скаржнику. Вважає, що такі дії під час воєнного стану при виконанні державного контракту на поставку товару оборонного призначення до військової частини є неприпустимі. 
Колегія суддів звертає увагу, що для вирішення питання про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій всі обставини приймаються у їх сукупності. При чому, не всі з розглядуваних обставин можуть бути підставами для зменшення штрафних санкцій. Суд першої інстанції навів, які саме підстави вважав достатніми для зменшення штрафних санкцій. 
І такий висновок суду знаходиться в межах допустимого судового розсуду.
Колегія суддів суд погоджується із доводами відповідача, наведеними у відзиві на позовну заяву щодо здійснення ним діяльності направленої на підтримання галузі обороноздатності країни, а також беручи до уваги інтереси позивача, незначності прострочення виконання зобов`язання, зважаючи на бойові дії на території України, а також виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦПК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, поведінку самого відповідача, яким вживалися заходи стосовно своєчасної поставки товару, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд першої інстанції вважав за можливе зменшити розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України. 
Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду. 
Суд констатує право сторони на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. У межах розгляду апеляційної скарги встановлено, що права позивача порушені не були. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 звернула увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій. Висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зауважила, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Верховний Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (постанова КГС ВС від 17.07.2024 у справі № 909/601/23).
Господарський суд міста Києва при прийнятті рішення про зменшення штрафу врахував, повне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару за контрактом; незначний період прострочення; здійснення відповідачем діяльності направленої на підтримання галузі обороноздатності країни.
Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги доводи і заперечення сторін спору та майнові інтереси останніх, суд першої інстанції вважав справедливим, розумним та необхідним зменшити розмір штрафних санкцій на 50% у вигляді пені до 448 698, 00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції реалізоване своє дискреційне право на зменшення розміру неустойки. Обставини, які Господарський суд міста Києва взяв до уваги, є допустимими як підстави для зменшення розміру штрафної санкції.
Отже, суд першої інстанції діяв у межах своєї компетенції, а тому підстави для скасування чи зміни рішення відсутні.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, сплачений скаржником судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на підставі ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, ст. 275, 276, ст.281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі № 910/15779/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 18.03.2026 у справі № 910/15779/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений Державним підприємством Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель».
4. Матеріали справи №910/15779/25 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287 - 291 ГПК України. 

Повний текст постанови складено та підписано 30.06.2026.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич 

Судді О.М. Крижний

В.В. Сулім