ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 р. 	Справа № 480/9923/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2026, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 10.04.26 по справі № 480/9923/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області), у якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області, яка полягає у зарахуванні до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006 без застосування подвійного розміру, що передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати в подвійному розмірі до загального стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006, а також провести перерахунок та виплату пенсії з 29.06.2025, з урахуванням проведених виплат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Ознайомившись із розрахунком призначеної пенсії, позивач встановила, що стаж її роботи на посаді медичної сестри дільничного психіатричного кабінету з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006 зарахований в одинарному розмірі. Звернувшись до відповідача із заявою про зарахування зазначеного періоду роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та проведення відповідного перерахунку пенсії, позивач отримала відмову, викладену у листі від 18.11.2025 № 11337/К-1800-25, що обумовило необхідність звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі періоду її роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі періоди її роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006 згідно ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з чим здійснити перерахунок та виплату пенсії з 29.06.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області суму судового збору в розмірі 968 грн 96 коп.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що страховий стаж, набутий до 01.01.2004, обчислюється на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV. Тому з 01.01.2004 всі періоди страхового стажу враховуються в одинарному розмірі. Згідно з абзацу 3 частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV пільговий порядок обчислення страхового стажу передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Відповідно до частини 3 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків передбачених цим законом. Як визначено абзацами 1, 2 частини 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. Починаючи з 01.01.2004 страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, з урахуванням сум сплачених страхових внесків. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Зарахування стажу роботи в кратному обчисленні нормами Закону № 1058-IV не передбачено. Обчислення стажу роботи у подвійному розмірі, зокрема, працівників інфекційних закладів (відділень) охорони здоров`я передбачено статтею 60 Закону № 1788-ХІІ, норми якого застосовуються до 01.01.2004. Відповідно до ст. 60 Закону № 1788-ХІІ, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний заклад - психоневрологічний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад, центр, відділення тощо віх форм власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. 
Пунктом 2 Інструкції «Про проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.2002 № 12, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.02.2002 за №94/6382 (далі - Інструкція № 12), до психоневрологічних закладів охорони здоров`я віднесені у тому числі і психіатричні кабінети, розташовані в закладах охорони здоров`я для надання психіатричної допомоги. Заклад охорони здоров`я здійснює свою діяльність на підставі статуту або положення, що затверджується власником або уповноваженим ним органом. Робота в психіатричному кабінеті, що організовується у закладі охорони здоров`я, зараховується до страхового стажу у подвійному розмірі за умови, що він є структурним підрозділом цього закладу. Кабінет буде мати статус структурного підрозділу закладу у тому випадку, коли його функції визначаються положенням про цей кабінет та він зазначений у штатному розписі закладу охорони здоров`я як окремий структурний підрозділ.
Враховуючи вищезазначене, підстави для зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006 в Конотопській центральній районної лікарні відсутні, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.
Таким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини справи, невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 у справі № 480/9923/25 підлягає скасуванню.
Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що визначальним критерієм для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота в спеціалізованому закладі охорони здоров`я, а також в іншому закладі чи установі будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. Закон не встановлює вичерпного переліку установ, що належать до закладів з надання психіатричної допомоги.
Зазначає, що відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного Фонду України від 29.12.2005 № 625/15- 05/039-6 №10.01.09/2606 №16918/02-20 заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Таким чином, порівняльний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що Закон №1058-IV не встановлює обмежень щодо застосування ст. 60 Закону №1788-XII при обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція ст. 60 Закону №1788-XII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2205-VIII від 14.11.2017) є чинною на теперішній час та саме норма цього Закону є спеціальною під час вирішення питання про зарахування стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.
З урахуванням наведеного, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугою років 31.07.2006 відповідно до Закону №1058-IV, що підтверджується відповідачем у листі від 18.11.2025 № 11337/К-1800-25 (а.с. 13).
Відповідно до протоколу розрахунку стажу позивача станом на 31.07.2006, період її роботи на посаді медичної сестри дільничного психіатричного кабінету з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006, не зараховано до стажу у подвійному розмірі (а.с.14).
Вважаючи такі дії протиправними, 15.10.2025 представник позивача звернулася з заявою до ГУ ПФУ в Сумській області, в якій зокрема просила, зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 (з якого обчислюється пенсія за вислугу років) період роботи з 01.01.1996 року по 31.12.2003 рік та з 03.11.2004 по 28.06.2006 рік в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону №1788-XII та здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років (а.с.11-12).
Листом ГУ ПФУ в Сумській області від 18.11.2025 № 11337/К-1800-25 (а.с. 13) було повідомлено, що згідно з документами, доданими ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії, у період з 01.01.1996 по 31.12.2003 вона працювала медсестрою дільничного психіатричного кабінету дорослої поліклініки Конотопської центральної районної лікарні. Зазначена лікарня не є закладом охорони здоров`я з надання психіатричної допомоги. Документи, що підтверджують факт роботи у психіатричному кабінеті лікарні, який є її структурним підрозділом, заявниця не надавала. Отже, для зарахування у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону № 1788-ХІІ, періоду роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 підстави відсутні. Також, не передбачено чинним законодавством зарахування у подвійному розмірі періоду роботи після 01.01.2004 для обчислення розміру пенсії, оскільки пільговий порядок обчислення стажу застосовується виключно для визначення права на пенсію за вислугу років та пільгову пенсію за віком.
Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, звернулася до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначальним критерієм для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота в спеціалізованому закладі охорони здоров`я, а також в іншому закладі чи установі будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. Закон не встановлює вичерпного переліку установ, що належать до закладів з надання психіатричної допомоги. 
Враховуючи, що позивач має право на пільгове обчислення стажу при обрахунку пенсії із зарахуванням спірного періоду трудової діяльності до стажу роботи у подвійному розмірі, з огляду на те, що періоди та пільговий характер роботи позивача у спірні періоди підтверджені записами у трудовій книжці позивача, яка в силу законодавства є основним документом, що підтверджує страховий та пільговий стаж, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Сумській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі періоду її роботи з 01.01.1996 по 31.12.2003 та з 03.11.2004 по 28.06.2006.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
В свою чергу пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України регламентовано, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом №1788-ХІІ та Законом №1058-IV. Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні правовідносини були врегульовані Законом №1788-ХІІ.
Відповідно до преамбули Закону №1058-IV цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Таке правове регулювання визначає, що положення Закону №1788-ХІІ, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Відповідно до статті 3 Закону України “Основи законодавства України про охорону здоров`я” від 19.11.1992 №2801-ХІІ (далі – Закон №2801-ХІІ) заклад охорони здоров`я – юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.
Згідно з ч. 7 ст. 16 Закону №2801-XII, мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням планів розвитку госпітальних округів, потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена.
Статтею 1 Закону України “Про психіатричну допомогу” визначено, що заклад з надання психіатричної допомоги – психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. 
Психіатрична допомога – це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.
Як встановлено статтею 10 Закону України “Про психіатричну допомогу”, психіатрична допомога надається психіатричними закладами всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України “Про психіатричну допомогу” професійні права, обов`язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, цим Законом та іншими законами. Лікар-психіатр, інші працівники, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, мають право на пільги, встановлені законодавством України для осіб, зайнятих на важких роботах та з шкідливими і небезпечними умовами праці.
Пунктом 2 Інструкції № 12, передбачено, що обов`язковий попередній та періодичний психіатричні огляди проводяться лікарем-психіатром у державних та комунальних психіатричних закладах, закладах охорони здоров`я, що мають у своєму складі спеціалізовані психоневрологічні центри, відділення, кабінети (далі психоневрологічні заклади), та надають психіатричну допомогу за місцем проживання громадян.
Як слідує з листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного Фонду України від 29.12.2005 №625/15-05/039-6 №10.01.09/2606 №16918/02-20 заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993. 
Відповідно до п. 2 цього переліку лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) віднесено до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників охорони здоров`я затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України № 117 від 29.03.2002.
Посада медичної сестри поліклініки належить до посад фахівців, оскільки на таку посаду призначаються особи з неповною вищою освітою (молодший спеціаліст). Тому посада медичної сестри поліклініки відноситься до середнього медичного персоналу.
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Згідно п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналізуючі наведені положення, колегія суддів доходить висновку, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
З досліджених матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.17-18) встановлено, що у період з 01.01.1996 по 31.12.2003 позивач працювала медичною сестрою дільничного психіатричного кабінету дорослої поліклініки Конотопської центральної районної лікарні, а з 03.11.2004 по 28.06.2006 рік - медичною сестрою дільничного психіатричного кабінету по району поліклініки для дорослих Конотопської центральної районної лікарні.
Разом з тим, як встановлено з листа ГУ ПФУ в Сумській області від 18.11.2025 № 11337/К-1800-25 (а.с. 13) спірний період роботи не підлягає до зарахуванню в подвійному розмірі, оскільки Конотопська центральна районна лікарня не є закладом охорони здоров`я з надання психіатричної допомоги.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що визначальним критерієм для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота в спеціалізованому закладі охорони здоров`я, а також в іншому закладі чи установі будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. 
Закон не встановлює вичерпного переліку установ, що належать до закладів з надання психіатричної допомоги. 
Посилання відповідача на те, що оскільки з 01.01.2004 року набрав чинності Закон № 1058-IV, яким не передбачаються пільги у вигляді зарахування стажу в подвійному розмірі для посад, на яких працювала позивач, з 01.01.2004 відсутні законні підстави для обчислення стажу позивача в подвійному розмірі, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки редакція статті 60 Закону №1788-XII є чинною на теперішній час, а стаття 24 Закону № 1058-IV не скасовує ст. 60 Закону №1788-XII та не зупиняє її дію.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 689/872/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 27.04.2023 у справі № 160/14078/22 які, в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посада, яку у спірний період займала позивач, дає їй право на пільгове обчислення такого стажу роботи, тобто в подвійному розмірі відповідно до вимог ст. 60 Закону №1788-XII.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 по справі № 480/9923/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий