КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
12 травня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/2391/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Заставенко М. О.
від 02 травня 2025 року
у цивільній справі № 753/4157/25 Дарницького районного суду міста Києва
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2025 року ТОВ «Новобудова» звернулось в суд з позовом в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 6 338 грн 34 коп. з яких 5 625 грн 66 коп. - сума заборгованості за період з 01.01.2022 по 01.02.2025, 134 грн 22 коп. - 3 % річних за період з 01.01.2022 по 01.02.2025 та 578 грн 46 коп. інфляційні втрати за період з 01.01.2022 по 01.02.2025.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказував, що відповідач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку від 31.12.2019 ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Згідно укладеного договору № 11 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 31.01.2020, ціна послуги з управління (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) становить в період з 01.01.2022 по 01.01.2024 - 7,52 грн на місяць за 1 кв. м загальної площі житлового або нежитлового приміщення будинку, в період з 01.01.2024 по 01.02.2025 - 10,02 грн. Таким чином, враховуючи площу квартири, яка належить відповідачу, а саме 75,2 кв. м, загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком становила в період з 01.01.2022 по 01.01.2024 - 565,50 грн в місяць, з 01.01.2024 по 01.02.2025 - 753,50 грн на місяць. 
Вказував, що відповідач належним чином не виконує свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, у зв`язку з чим у неї утворилась вказана заборгованість. Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» суму боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2022 по 01.02.2025 у розмірі 5 625 грн 66 коп., 3% річних у розмірі 134 грн 22 коп., інфляційну складову боргу - 578 грн 46 коп. та судовий збір у розмірі 3 028 грн, а всього 9 366 грн 34 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Зазначає, що її взагалі не було повідомлено належним чином про розгляд справи, оскільки весь період провадження вона перебувала в евакуації на заході України через обставини непереборної сили - воєнний стан, у зв`язку з чим не могла отримати судову кореспонденцію за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 . Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного вручення їй ухвали про відкриття провадження від 20.03.2025 та копії позовної заяви з додатками, що позбавило її реального доступу до суду, права подати відзив та надати докази вчасної оплати послуг за період з 01.01.2022 по 01.01.2024. Наголошує на необхідності застосування строків позовної давності до вимог за період з 01.01.2022 по 25.02.2022, оскільки позов ТОВ «Новобудова» подано лише 25.02.2025 з пропуском трирічного строку. Також ОСОБА_1 вказує на неправомірність стягнення судового збору у розмірі 3 028 грн, що, на її думку, є непропорційним до ціни позову у 6 338,34 грн та перевищує встановлений законом розмір для таких категорій справ у 2025 році. Скаржниця посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 29.01.2025 у справі № 752/23008/23, згідно з якою перебування в евакуації є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Стверджує, що заборгованість за вказаний період відсутня, а рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповно встановлених обставинах справи.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Новобудова» просить апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Стверджує, що суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для повідомлення відповідача за її зареєстрованою адресою, що згідно з практикою Верховного Суду (постанова від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19) вважається належним інформуванням. Звертає увагу на те, що на момент розгляду справи у Апелянта був відсутній електронний кабінет у системі «Електронний суд», тому доводи про незавантаження матеріалів у систему не можуть бути підставою для скасування рішення. Щодо позовної давності позивач вказує, що згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України строки звернення до суду були продовжені на період дії карантину, а також зупинені пунктом 19 цих же положень через введення воєнного стану. Позивач акцентує, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн є обґрунтованою та підтвердженою документально.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 02.05.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електрону адресу позивача, та поштовим конвертом, направленим за адресою реєстрації місця поживання (що збігається із адресою вказаною в апеляційній сказі) відповідача, який був повернутий до суду 27.10.2025 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ТОВ «Новобудова», виходив із того, що Позивач є належним управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 на підставі рішення загальних зборів співвласників від 31.12.2019 та договору № 11 від 31.01.2020 про надання послуг з управління. Встановивши, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 площею 75,2 кв. м у зазначеному будинку, суд дійшов висновку про наявність у неї законодавчо закріпленого обов`язку зі своєчасної та повної оплати житлово-комунальних послуг згідно зі статтями 7 та 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з 01.01.2022 по 01.02.2025, суд встановив, що сума основного боргу в розмірі 5 625,66 грн підтверджена належними доказами та відповідає діючим тарифам (7,52 грн за кв. м до 01.01.2024 та 10,02 грн за кв. м після вказаної дати). На підставі встановленого факту прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд, керуючись приписами статті 625 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про правомірність нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних у сумах 578,46 грн та 134,22 грн відповідно.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтями 67, 68 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити оплату житлово-комунальні послуги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає, зокрема забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком включають, 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.
Частинами 1,2 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у передбачено, що управління багатоквартирним управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласники зобов`язані, у тому числі, виконувати рішення зборів співвласників (п. 5); своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки багатоквартирному.
Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов?язковим для виконання всіма співвласниками.
Згідно зі ст. 32 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закон № 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Тобто, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку від 31.12.2019 ТОВ «Новобудова» визначено управителем багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_2 , та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
Згідно укладеного договору № 11 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 31.01.2020, та кошторису до нього, а також протоколів зборів співвласників від 31.12.2019 та від 31.12.2023, ціна послуги з управління (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) становить в період з 01.01.2022 по 01.01.2024 - 7,52 грн на місяць за 1 кв. м загальної площі житлового або нежитлового приміщення будинку, в період з 01.01.2024 по 01.02.2025 - 10,02 грн. 
Власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19.02.2002.
Загальна площа кватири відповідача становить 75,2 кв. м.
Враховуючи площу квартири вартість послуги з управління становить у період з 01.01.2020 по 01.01.2024 - 565,50 грн в місяць. В період з 01.01.2024 по 01.02.2025 - 753,50 грн в місяць. 
Вартість послуги з вивезення твердих побутових відходів становить на одну особу з 01.01.2020 по 01.01.2024 - 18,70 грн в місяць. В період з 01.01.2024 по 01.02.2025 - 27,38 грн в місяць. 
Судом встановлено, що відповідач не виконує належним чином свій обов`язок щодо сплати за надані йому послуги з утримання будинку, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, за період з 01.01.2022 по 01.02.2025 утворилась заборгованість, яка складає 5 625,66 грн.
Факт отримання наданих послуг відповідачем не заперечується. Доводи скарги зводяться до незгоди із розміром заборгованості, яка за твердженням відповідачки відсутня. 
Перевіряючи такі доводи, апеляційним судом взято до уваги надані відповідачем до апеляційної скарги квитанції на оплату рахунків: на 602,90 грн від 05.07.2022; 602,90 грн від 15.07.2022; на 602,90 грн від 31.08.2022; на 1 205,80 грн від 29.09.2022, на 1 205,80 грн від 24.10.2022; на 602,90 грн від 30.11.2022, на 602,90 грн від 26.12.2022; на 602,90 грн від 25.01.2023, на 602,90 грн від 25.02.2023; на 602,90 грн від 27.03.2023; на 602,90 грн від 24.04.2023; на 652,78 без дати; на 628,38 грн від 21.07.2023; на 620,26 грн від 25.08.2023; на 620,26 грн від 21.10.2023; на 620,26 грн від 27.11.2023; на 620,30 грн від 23.12.2023; від 620,26 грн від 20.01.2024, на 808,30 грн від 27.02.2024; на 808,28 грн від 18.05.2024; на 808,26 грн від 20.06.2024; на 808,26 грн від 25.07.2024; на 808,26 грн від 26.10.2024; на 808,26 грн від 21.12.2024; на 808,26 грн від 14.01.2025; на 808,26 грн від 22.02.2025, що у сукупності становить 17 878,08 грн.
Водночас встановлено, що за період з 01.01.2022 по 01.02.2025 позивачем було надано послуг на загальну суму 24 172,24 грн, у той час як сукупний розмір оплат, підтверджених доданими до скарги квитанціями, становить лише 17 878,08 грн. Колегія бере до уваги розрахунок позивача, згідно з яким загальна сума фактично внесених платежів за вказаний період складає 18 546,58 грн, що включає також оплати, докази яких не були надані безпосередньо апелянтом. Таким чином, встановлена судом першої інстанції заборгованість у розмірі 5 625,66 грн є об`єктивною арифметичною різницею між вартістю фактично спожитих послуг та обсягом проведених розрахунків.
Апелянт, заперечуючи проти суми стягнення, не надала власного обґрунтованого контррозрахунку, який би спростовував нарахування позивача або вказував на конкретні помилки у відомостях про борг. Навпаки, подані відповідачем докази часткової оплати підтверджують систематичне порушення платіжної дисципліни та виконання грошових зобов`язань не в повному обсязі. 
Щодо нарахованих сум інфляційних втрат у розмірі 578,46 грн та 3% річних у сумі 134,22 грн, то їх обчислення є арифметично вірним. Позивач діяв у чіткій відповідності до норм статті 625 ЦК України та врахував обмеження, встановлені Постановою Кабінету Міністрів України № 206, оскільки нарахування зазначених санкцій здійснювалося поза межами дії мораторію. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта про відсутність боргу позбавлені будь-якого фактичного підґрунтя та спростовуються матеріалами справи.
Доводи про позовну давність також відхиляються, оскільки згідно з пунктами 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України відповідні строки були продовжені на період карантину та зупинені на час дії воєнного стану і на час подання позову у лютому 2025 року позивачем не були пропущені.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність та непропорційність стягнення судового збору у розмірі 3 028 грн, колегія суддів зазначає, що порядок та розміри сплати судового збору регламентуються Законом України «Про судовий збір». Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 цього Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року у розмірі 3 028 грн.
Враховуючи, що ціна позову у даній справі становить 6 338,34 грн, позивач, як юридична особа, був зобов`язаний сплатити за подання позову мінімально визначену суму - 3 028 грн, що і було ним зроблено при зверненні до суду.
Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат повністю відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги у цій частині підлягають відхиленню.
Аналізуючи заперечення апелянта щодо її неналежного повідомлення, колегія суддів керується принципом добросовісності, закріпленим у пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України, та недопустимістю зловживання процесуальними правами, закріпленими у ст. 44 ЦПК України. Суд наголошує, що дії учасників судового процесу мають відповідати стандарту чесної поведінки, а доктрина процесуального естопелю («venire contra factum proprium») передбачає, що сторона не повинна мати можливості отримувати переваги від своєї суперечливої та непослідовної поведінки на шкоду іншим учасникам справи чи принципу правової визначеності. ОСОБА_1 обґрунтовує скаргу неможливістю отримання пошти через евакуацію, проте надані нею ж платіжні документи свідчать про зворотне. Операції з оплати рахунків упродовж 2022-2025 років (остання від 22.02.2025), здійснювалися апелянтом особисто у поштовому відділенні 02095 (м. Київ, вул. Срібнокільська, 24), яке обслуговує її зареєстровану адресу. Візуальна ідентичність підпису ОСОБА_1 на цих рахунках та на апеляційній скарзі вказує на її фізичну присутність за місцем проживання у період виникнення спору. Більше того, у самій скарзі апелянт знову зазначила ту саму адресу для листування, проте повторно не забезпечила отримання судової кореспонденції від суду апеляційної інстанції. Така системна процесуальна поведінка свідчить про намагання ввести суд в оману та свідоме ігнорування офіційних повідомлень. 
Отже, суд першої інстанції вжив усіх передбачених законом заходів для сповіщення сторони за офіційною адресою реєстрації, підстав для скасування рішення за пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України не встановлено. Право ОСОБА_1 на доступ до суду реалізовано в межах апеляційного перегляду: їй поновлено строки та надано можливість довести свою позицію перед судом апеляційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов