Дата документу 28.04.2026 Справа № 335/282/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/282/26 Головуючий в 1-й інстанції – Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/1067/26 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Полякова О.З.,
Кухаря С.В.
секретар: Остащенко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги,
за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Завод «Запоріжавтоматика» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги. 
Зазначала, що з 21.11.2002 по 27.01.2025 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика». Заробітна плата вчасно не виплачувалася, внаслідок чого на день її звільнення утворилася заборгованість за період з січня 2020 по січень 2025 у загальній сумі 54 845,36 грн. 07.03.2025 відповідач сплатив 4 937,74 грн., отже заборгованість склала 49 907,62 грн. У зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2025 по 27.07.2025, тобто за 129 днів, що становить 47 999,61 грн. Також зазначала, що причиною її звільнення слугувало порушення роботодавцем законодавства про працю, а тому просила стягнути вихідну допомогу у сумі 24 557,94 грн. Посилаючись на вказані обставини, просила про задоволення позову. 
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя 16 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Завод «Запоріжавтоматика» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати розміром 49 907,62 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розміром 47 999,61 грн, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку розміром 24 557,94 грн, а усього разом 122 465,17 грн.
Стягнуто з ПАТ «Завод «Запоріжавтоматика» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 064,96 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що роботодавець систематично порушував трудове законодавство, несвоєчасно сплачував заробітну плату, не провів повного розрахунку в день звільнення працівника, а тому на користь останнього підлягають стягненню заборгованість і заробітної плати, вихідна допомога у розмірі тримісячного заробітку за порушення трудового законодавства та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в межах шестимісячного строку.
Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Завод «Запоріжавтоматика» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права. Вказує, що ОСОБА_1 звільнилася із заводу за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, а відтак не набула права на виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку. Крім того, в день розірвання трудового договору позивачка не працювала, за виплатою заробітної плати не зверталась, а отже не набула право на виплати, передбачені ст.117 КЗпП України.
Позивачка не скористалася правом на надання відзиву на апеляційну скаргу.
В засідання апеляційного суду представник відповідача не з`явився, просив відкласти розгляд справи, пославшись на зайнятість в іншому процесі. 
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, колегія суддів ураховувала таке.
Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
З матеріалів справи видно, що відповідач, який є юридичною особою, був належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
Ч. 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представник
Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Доказів неможливості забезпечити явку до апеляційного суду іншого представника, який у відповідності до ч.3 ст.58 ЦПК України може представляти інтереси юридичної особи, відповідач суду не надав.
Колегія суддів, розглянувши подану заяву про відкладення розгляду справи, дійшла висновку, що наведені у ній доводи не можуть бути визнані такими, що підтверджують наявність об`єктивних і поважних підстав для відкладення розгляду справи. В апеляційній скарзі відсутні клопотання про дослідження будь-яких доказів, до скарги не додано жодного нового доказу, який не був досліджений судом першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість її розгляду за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, заперечення представника позивачки адвоката Вельможко А.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 21.11.2002 по 27.01.2025 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» та звільнилася за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.10-12).
Згідно з довідкою № 03/12/2025 від 03.02.2025 заборгованість ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» перед ОСОБА_1 складає 58 845,36 грн. (зворот а.с. 12)
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У частині першій статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Таким чином, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення працівника.
Відповідно до вимог частини першої статті ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Установивши, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем і що на порушення вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення остаточний розрахунок з нею не було проведено, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про наявність підстав для стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2025 по 27.07.2025.
Доводи апеляційної скарги про те, що в день розірвання трудового договору ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці і за виплатою належних їй сум не зверталась, а отже і не набула права на компенсації, передбачені ст.117 КЗпП України, не ґрунтуються на зібраних у справі доказах. 
Відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження факту відсутності працівника в день звільнення на роботі, а отже відсутні підстави для висновку про те, що позивачка не набула права на передбачені трудовим законодавством компенсаційні виплати у зв`язку із порушенням її права на отримання належних їй сум в день розірвання трудового договору.
Разом із тим, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув вихідну допомогу, є обґрунтованими. 
За змістом ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Установивши, що роботодавець порушував законодавство про працю, оскільки мав заборгованість із виплати заробітної плати, суд першої інстанції виснував, що на користь працівника підлягає стягненню передбачена ст.44 КЗпП України вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що трудовий договір з ОСОБА_1 було розірвано не на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (невиконання роботодавцем законодавства про працю або колективного трудового договору), а за ч.1 ст.38 КЗпП України – за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14 років. Вказана обставина виключає виплату передбаченої ст.44 КЗпП України вихідної допомоги.
Наказ про розірвання трудового договору працівником не оспорювався, вимоги про його зміну не заявлялися, а відтак суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для стягнення на користь працівника вихідної допомоги за порушення роботодавцем вимог трудового законодавства.
За таких обставин оскаржуване рішення в частині стягнення 24 557,94грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позову.
Правильність визначення розміру середньоденного заробітку, періоду затримки розрахунку відповідачем не оспорюється. 
Ухвалою суду першої інстанції від 9 січня 2026 року витребувано у відповідача низку письмових доказів, у тому числі табелі обліку робочого часу за січень 2020 – січень 2025, довідка про розмір середньоденної заробітної плати, довідку про розмір заборгованості.
Ухвала суду відповідачем не виконана. До апеляційної скарги відповідні письмові докази також не надані. В суду першої інстанції письмових заперечень проти позову відповідач не подавав. В апеляційній скарзі відповідач також не оспорює факту наявності заборгованості із заробітної плати, розміру такої заборгованості і правильності визначення компенсаційних сум, передбачених ст.117 КЗпП України. 
За таких обставин передбачених законом підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має. 
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» задовольнити частково.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2026 року у цій справі в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» на користь ОСОБА_1 24 557,94 грн. вихідної допомоги скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» про стягнення вихідної допомоги у розмірі 24 557,94 грн. залишити без задоволення.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дата складання повної постанови 29 квітня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча І.В. Кочеткова
Судді: О.З. Поляков
С.В.Кухар