Справа № 930/20/26
№2/930/535/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.05.2026 року       Немирівський районний суд
Вінницької області
в складі головуючого судді:     Алєксєєнка В.М.
при секретарі:       Загребельного С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирові цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач — Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» — звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 26839,50 грн та понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 7059534.
Договір позики підписано електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону відповідача, що підтверджується п. 9 Договору позики, реквізитами та підписами сторін.
Згідно з п. 2.1 Договору позики Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти (позику), а Позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики), сплатити проценти за користування позикою та інші платежі, пов`язані з виконанням цього Договору.
11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «МАНІФОЮ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МАНІФОЮ» права вимоги до боржників, указаних у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 6 від 21.08.2024 до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 26839,50 грн, з яких:
8700 грн — сума заборгованості за основною сумою боргу;
13789,50 грн — сума заборгованості за процентами за користування позикою;
4350 грн — сума заборгованості за процентами на прострочену позику.
Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу ТОВ «МАНІФОЮ» зобов`язалося протягом десяти робочих днів з дати відступлення права вимоги повідомити боржників про відступлення права вимоги та передачу їх персональних даних ТОВ «ФК «ЄАПБ», а також надати інформацію, передбачену чинним законодавством, у спосіб, визначений договором про споживчий кредит.
Позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, відповідно до якої неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише надає право виконати зобов`язання первісному кредитору.
Позивач зазначає, що навіть у разі неотримання відповідачем повідомлення про відступлення права вимоги остання не була позбавлена можливості виконати свої зобов`язання шляхом сплати коштів на рахунок первісного кредитора відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Згідно з п. 3.9 Договору факторингу у разі отримання клієнтом коштів від боржників після дати підписання Договору факторингу такі кошти підлягають перерахуванню фактору протягом трьох банківських днів з дня їх отримання.
Всупереч умовам Договору позики, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та заборгованість не погасила. Після відступлення права вимоги позивачу відповідач не здійснила жодного платежу ані на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ані на рахунки первісного кредитора.
Позивач також зазначає, що з моменту набуття права вимоги, а саме з 21.08.2024, ним не здійснювалося нарахування штрафних санкцій.
Таким чином, за твердженням позивача, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за Договором позики № 7059534 у загальному розмірі 26839,50 грн, з яких:
8700 грн — заборгованість за основною сумою боргу;
13789,50 грн — заборгованість за процентами за користування позикою;
4350 грн — заборгованість за процентами на прострочену позику.
Ухвалою від 12.01.2026 р. судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В судове засіданні представник позивача не з`явився, в позовній заяві просить проводити розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник — адвокат Примакова В.В. — у судове засідання не з`явилися.
14.05.2026 року через канцелярію суду представник відповідача — адвокат Примакова В.В. — подала заяву з письмовими поясненнями, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У поданих поясненнях представник відповідача зазначила, що Договір факторингу № 11-01/2024 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору права вимоги до боржників, був укладений 11.01.2024 року, тоді як Договір позики № 7059534 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено лише 08.03.2024 року. На думку представника відповідача, станом на момент укладення Договору факторингу право вимоги до ОСОБА_1 ще не існувало та не було реальним, оскільки сам договір позики на той час ще не був укладений. Посилаючись на зазначені обставини, представник відповідача вказала, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу таких прав, а тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази та доводи сторін, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 08 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 7059534, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 8700 грн строком на 75 днів, тобто до 22.05.2024 року, а відповідач зобов`язалась повернути суму позики та сплатити проценти за користування нею у строки та на умовах, визначених договором.
Факт укладення договору підтверджується його копією, наданою позивачем, а також відомостями про підписання договору відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та свідчить про належне волевиявлення сторін щодо укладення правочину в електронній формі.
У договорі сторони обумовили усі його істотні умови, тому підписавши його, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Судом також встановлено, що 11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 11-01/2024, за умовами якого первісний кредитор відступає фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах боржників.
Крім того, матеріали справи містять Додаткову угоду № 7 від 21.08.2024 до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, укладену між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».
Також у матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі Реєстру боржників № 6 до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, укладений 21.08.2024 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що на виконання п. 1.2 Договору факторингу № 11-01/2024 Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр боржників № 6 від 21.08.2024 року, після чого від Клієнта до Фактора перейшли права вимоги заборгованості до боржників, а Фактор став кредитором по відношенню до таких боржників.
Зазначеним Актом також підтверджено, що Реєстр боржників № 6 від 21.08.2024 року передано у повному обсязі відповідно до умов Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, будь-які зауваження щодо його змісту та передачі у сторін відсутні.
Окрім цього, матеріали справи містять Реєстр боржників № 6 від 21.08.2024 року, згідно з яким Клієнт відступає Фактору права вимоги до боржників на умовах, передбачених Додатковою угодою № 7 від 21.08.2024 до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, при цьому серед переліку боржників зазначена ОСОБА_1 .
Відповідно до Реєстру боржників № 6 від 21.08.2024 до Договору факторингу № 11-01/2024 позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором позики № 7059534 у розмірі 26839,50 грн.
Оцінюючи доводи представника відповідача щодо того, що на момент укладення Договору факторингу право вимоги до відповідача не існувало, оскільки сам договір позики було укладено пізніше — 08.03.2024 року, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року, яка відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України враховується судом, у справі № 727/2790/25 зауважив:
- допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені у виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
- наявна вимога це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
- майбутня вимога це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
- у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
- майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
Отже, чинне законодавство прямо передбачає можливість відступлення майбутньої грошової вимоги, яка виникне у майбутньому на підставі договорів, укладених після підписання договору факторингу.
Сам по собі факт укладення Договору факторингу раніше, ніж було укладено кредитний договір із відповідачем, не свідчить про недійсність переходу права вимоги, оскільки конкретне право вимоги до ОСОБА_1 було передано позивачу лише після його виникнення — шляхом включення відповідача до Реєстру боржників № 6 від 21.08.2024 року.
Наведені у справі Додаткова угода № 7 від 21.08.2024 року, Акт приймання-передачі Реєстру боржників № 6 від 21.08.2024 року та сам Реєстр боржників № 6 у своїй сукупності підтверджують факт належного переходу до позивача права грошової вимоги до відповідача саме після виникнення відповідного зобов`язання за Договором позики № 7059534 від 08.03.2024 року.
Таким чином, доводи представника відповідача про відсутність у позивача права вимоги є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи й положеннями чинного законодавства.
Судом установлено, що відповідач свої зобов`язання за Договором позики належним чином не виконала, у встановлений договором строк до 22.05.2024 року суму позики та нараховані проценти не повернула, доказів погашення заборгованості суду не надала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 26839,50 грн, з яких:
8700 грн — заборгованість за основною сумою боргу;
13789,50 грн — заборгованість за процентами за користування позикою;
4350 грн — заборгованість за процентами на прострочену позику.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Посилання позивача на те, що неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від виконання зобов`язання, узгоджується з положеннями ст. 516 ЦК України та правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки відповідач не надала належних та допустимих доказів виконання своїх зобов`язань за договором позики, а позивачем доведено факт набуття права вимоги та розмір заборгованості, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Доказів, які б спростовували належність відповідачу банківського рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, або підтверджували ненадходження кредитних коштів, ОСОБА_1 суду не надала.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 205,207,509,512,514,526,527,530,610,612,626,628,638,1048,1049,1050,1054-1055,1056-1,1077-1078 ЦК України, керуючись ст. ст.12,76,77,81,82, 89,141,259,263-268,265,354 ЦПК України, суд - 
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Договором позики № 7059534 від 08 березня 2024 року у загальному розмірі 26 839 (двадцять шість тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 50 копійок, з яких: 8 700 грн — заборгованість за основною сумою боргу; 13 789 грн 50 коп. — заборгованість за процентами за користування позикою; 4 350 грн — заборгованість за процентами на прострочену позику.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір у розмірі 3028 грн 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: В.М. Алєксєєнко