ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 592/6585/23
провадження № К/990/44007/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Єресько Л. О., Загороднюка А. Г.
розглянув у порядку письмового провадження у суді касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Пенсійного фонду України, за участю третьої особи - голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області ОСОБА_2, про скасування наказу та поновлення на посаді, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кузченко Тетяни Миколаївни на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року, ухваленого у складі головуючого судді Прилипчука О. А., та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Любчич Л. В., суддів: Присяжнюк О. В., Спаскіна О. А.
І. Суть спору
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - ГУПФУ в Сумській області), Пенсійного фонду України (далі - ПФУ), за участю третьої особи - голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області ОСОБА_2, в якому просить:
1.1. скасувати наказ від 11 квітня 2023 року № 53-к про звільнення її з посади начальника фінансово-економічного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (далі - УВД ФССУ у Сумській області);
1.2. поновити її на посаді начальника фінансово-економічного відділу або аналогічній посаді, відповідно до кваліфікації та досвіду роботи в ГУПФУ в Сумській області, яке є правонаступником УВД ФССУ у Сумській області, з 19 квітня 2023 року та внести відповідні записи в трудову книжку;
1.3. стягнути з ГУПФУ в Сумській області як правонаступника УВД ФССУ у Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення та по день ухвалення рішення судом з розрахунку 869,82 грн на день з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів;
1.4. стягнути з ГУПФУ в Сумській області як правонаступника УВД ФССУ у Сумській області ОСОБА_2 на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09 квітня 2001 року згідно з наказом № 35-К ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста з питань збору внесків та реєстрації страхувальників міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Ромни.
Позивач вказує, що в подальшому її неодноразово переводили на інші посади, останньою з яких вона обіймала посаду начальника фінансово-економічного відділу управління ФССУ у Сумській області відповідно до наказу 27 березня 2019 року № 39-К.
Однак, 18 квітня 2023 року позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідно до наказу від 11 квітня 2023 року № 53-К.
Стверджує, що відповідачем не враховано переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, а під час її звільнення з посади не було отримано попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої являється позивач.
Вважаючи спірний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про його скасування, а також стягнення моральної шкоди в сумі 100 000,00 гривень, посилаючись на незаконне звільнення, що викликало моральні страждання.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 09 квітня 2001 року наказом УВД ФСНВ у Сумській області від 09 квітня 2001 року № 35-К ОСОБА_1 призначена на посаду провідного спеціаліста з питань збору внесків та реєстрації страхувальників міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Ромни.
4. Відповідно до наказу УВД ФСНВ у Сумській області від 26 листопада 2001 року № 131-К ОСОБА_1 переведена на посаду провідного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Сумській області.
5. Згідно з наказом УВД ФСНВ у Сумській області від 02 лютого 2005 року № 7-К ОСОБА_1 , починаючи з 03 січня 2005 року переведено на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління ВД ФСНВ у Сумській області.
6. У зв`язку зі змінами у штатному розписі 01 січня 2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку, звітності та планування управління ВД ФСНВ у Сумській області згідно з наказом від 24 січня 2012 року № 14-К.
7. Наказом УВД ФСНВ у Сумській області від 21 січня 2013 року № 5-К ОСОБА_1 , починаючи з 01 січня 2013 року переведена на посаду заступника головного бухгалтера управління ВД ФСНВ у Сумській області.
8. З 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 переведена на посаду начальника відділу фінансово-економічної та контрольно-ревізійної роботи управління ВД ФСНВ у Сумській області згідно з наказом від 30 вересня 2014 року № 64-К.
9. Відповідно до наказу УВД ФСНВ у Сумській області від 25 липня 2017 року № 48-К ОСОБА_1 звільнено з 31 липня 2017 року у зв`язку з переведенням на роботу в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області за пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України.
10. Наказом від 31 липня 2017 року № 203-К ОСОБА_1 прийнято 01 серпня 2017 року на посаду начальника відділу фінансово-економічної діяльності УВД ФССУ у Сумській області.
11. Згідно з наказом УВД ФССУ у Сумській області від 27 березня 2019 року № 39-К ОСОБА_1 переведено на посаду начальника фінансово-економічного відділу УВД ФССУ у Сумській області з 01 квітня 2019 року.
12. 16 січня 2023 року Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України видано наказ № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України".
13. Разом з цим 16 січня 2023 року УВД ФССУ у Сумській області ОСОБА_2 видано наказ № 9-ОД "Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду страхування України у Сумській області про наступне їх вивільнення".
14. 18 квітня 2023 року головою комісії з реорганізації УВДФ у Сумській області ОСОБА_2 видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника фінансово-економічного відділу УВД ФССУ у Сумській області ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частиною першої статті 40 КЗпП України.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
15. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 16 листопада 2023 року у справі № 592/6585/23 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Сумського апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Клопотання представника ОСОБА_1 -адвоката Кузченко Т. М. про закриття провадження у справі задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 16 листопада 2023 року скасовано. Провадження у справі № 592/6585/23 за позовом ОСОБА_1 закрито. Справу № 592/6585/23 передано до Сумського окружного адміністративного суду.
16. Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року залучено до участі у цій справі - Пенсійний фонд України, якою співвідповідача.
17. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року, в позові відмовлено.
18. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що переведення до ГУПФУ в Сумській області є неможливим, оскільки на у ПФУ відсутні повноваження на призначення державних службовців, окрім керівників, до підпорядкованих йому управлінь. 
Суд першої інстанції зазначив, що вимога позивача про поновлення ii на роботі, зокрема, на посаді в Управлінні ВД ФСС України у Сумській області, тобто в юридичній особі яку припинено, є неефективним способом захисту прав, оскільки не дозволить в подальшому позивачу реалізувати свої права (приступити та виконувати роботу, отримувати заробітну платню за виконану роботу тощо). Крім того, законодавчо визначений механізм щодо поновлення Пенсійним фондом позивача на роботі в УВД ФСС України у Сумській області відсутній.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірного рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника фінансово-економічного відділу УВД ФССУ у Сумській області та поновлення її на посаді начальника фінансово-економічного відділу або аналогічній посаді, відповідно до кваліфікації та досвіду роботи, в ГУПФУ в Сумській області.
19. Зазначена позиція підтримана Другим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - УВД ФССУ в Сумській області припинено 26 квітня 2023 року (номер запису 1006321120027014380, підстава - рішення щодо реорганізації), правонаступником визначено - ПФ України, а тому правонаступником УВД ФССУ у Сумській області є саме ПФ України, а не ГУПФУ в Сумській області.
При цьому ОСОБА_1 не подавала до ГУ ПФУ в Сумській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.
IV. Касаційне оскарження 
20. Представник ОСОБА_1 - адвоката Кузченко Т. М. подав касаційну скаргу на вказані судові рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої, підпунктів «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
21. Так, автор скарги зауважує на тому, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновків щодо застосування пункт 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-Х "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року справа № 200/1162/22 та від 18 липня 2023 року у справі № 200/10663/21.
Крім того, автор вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, якими передбачені гарантії при звільненні на підставі пункту 1 частини першої 40 КЗпП України, у зв`язку з припиненням Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділення шляхом приєднання до Пенсійного фонду України та його територіальних органів.
22. За наслідками автоматичного розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Мартинюк Н. М., судді: Жук А. В., Мельник-Томенко Ж. М.
Верховний Суд ухвалою від 10 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кузченко Т. М. на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у цій справі з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 328 КАС України.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Мартинюк Н. М. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл цієї справи, за результатами якого ця справа передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Смокович М. І., судді: Єресько Л. О., Загороднюк А. Г.
23. Представники ГУПФУ в Сумській області та ПФУ подали відзиви на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
24. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
27. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
28. Приписами пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
29. Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
30. Частина друга статті 40 КЗпП України унормовує, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
31. За приписами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
32. Положеннями частин другої-третьої статті 42 КЗпП України обумовлено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат;
11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
33. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої i третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
34. За змістом частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).
VI. Позиція Верховного Суду
35. У справі, що розглядається, позивача звільнено з посади начальника фінансово-економічного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
При цьому звільнення позивача відбулось на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права.
36. Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України висновується, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
37. Таким чином, згідно з цією нормою самостійними підставами змін в організації виробництва та праці є скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників.
38. Чисельність працівників - це списковий склад працівників і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їхньої кількості. Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства, установи, організації. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.
39. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.
40. Скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства, установи, організації - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17, від 28 вересня 2023 року у справі № 487/7770/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 540/7633/21).
41. Варто зазначити, що Верховний Суд неодноразово повторював позицію стосовно того, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Така правова позиція заснована на роз`ясненнях, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», і є сталою у судовій практиці.
42. Як уже зазначалось вище, положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
43. Водночас коли йдеться мова про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.
44. За правилами частин другої-третьої цієї ж статті Кодексу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, поряд з іншим: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
45. При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець, здійснюючи перевірку кваліфікації і продуктивності праці, повинен досліджувати документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку, про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.
46. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але у підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
47. Наведене свідчить, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
48. У справі ж, що розглядається, мало місце скорочення чисельності штату, а саме: наказом Голови комісії з реорганізації від 16 січня 2023 року № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві з 18 квітня 2023 року.
49. Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
50. Варто зазначити, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: УВД ФССУ в Сумській області припинено 26 квітня 2023 року (номер запису 1006321120027014380, підстава - рішення щодо реорганізації), правонаступником визначено - ПФУ.
51. Отже, позивача звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права, а правонаступником УВД ФССУ у Сумській області є саме ПФУ, а не ГУПФУ в Сумській області.
52. Відповідно до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) a6o ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України)
53. Згідно із частиною третьою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд a6o орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії a6o ліквідатора та встановлюють порядок i строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
54. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі - Постанова № 1442), зокрема:
утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України;
утворено комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України;
установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації;
зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
55. Як уже зазначалось, наказом голови комісії з реорганізації від 16 січня 2023 року № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18 квітня 2023 року.
56. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23 зазначив, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинилася, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що на час звільнення таких працівників останні не перебували на державній службі та Пенсійний фонд України і його територіальні органи не здійснювали щодо них публічно-владних управлінських функцій.
57. Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
58. У справі ж, що розглядається, внаслідок передачі Пенсійному фонду України функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01 січня 2023 року виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.
При цьому повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника ycix прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.
59. За обставинами цієї справи, позивач обіймала посаду начальника фінансово-економічного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області.
Отже, спір виник з Пенсійним фондом України як правонаступником Фонду щодо недотримання Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області процедури її вивільнення у зв`язку зі скороченням всього штату працівників у процесі приєднання ФСС України до Пенсійного фонду України. ОСОБА_1 звернулась з позовом за захистом порушених прав у зв`язку з її звільненням без дотримання обов`язку з працевлаштування в органах Пенсійного фонду, тобто її метою є отримання рівнозначної посади в органі приєднання.
Водночас 20 червня 2023 року до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення Фонду.
60. Рішення про припинення Фонду як юридичної особи приватного права та Управління через їх приєднання до Пенсійного фонду України ухвалено шляхом прийняття Закону № 2620-ІХ, тобто законодавчим органом державної влади. Відповідно до пояснювальної записки до цього Закону метою його прийняття є зміцнення фінансової стійкості та покращання надання страхових виплат у системі державного соціального страхування за рахунок: покращення адміністрування в системі загальнообов`язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління; запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи; посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування.
Законодавець керувався необхідністю модернізувати розрізнені фонди соціального страхування і створити на базі Пенсійного фонду України як найбільш розвинутої мережі територіальних органів управління в системі соціального страхування єдиний ефективний орган управління соціальним страхуванням. 
61. Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичні особи залежно від порядку їх створення поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Ця норма права містить вказівку на одну зі складових порядку створення юридичних осіб публічного права. У частині третій статті 81 ЦК України вказується, що в ЦК України встановлюється порядок створення виключно юридичних осіб приватного права, тоді, як порядок створення юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. За частиною другою статті 169 ЦК України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Однією з ознак юридичної особи публічного права є реалізація публічних інтересів держави чи територіальної громади.. Головна відмінність між ними полягає в тому, що юридичні особи приватного права створюються на підставі установчих документів (статуту або засновницького договору, якщо інше не встановлено законом) рівноправними суб`єктами на договірних засадах, що й визначає приватноправовий характер їх взаємовідносин (див. пункти 88 - 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 (провадження № 14-40цс23).
62. Згідно з пунктом 1 Положення № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
63. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
64. Наведене свідчить, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
65. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України № 1058-IV, Положенням № 280.
66. Згідно із пунктом 12 розділу Прикінцеві положення Закону № 1058-IV на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
Так, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон № 889-VIII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Частиною третьою статті 5 Закону № 889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частин першої-другої статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
67. Повертаючись до обставин цієї справи, функції Фонду соціального страхування України повністю інтегровані в систему Пенсійного фонду України.
Водночас на відміну від припиненої юридичної особи приватного права, трудові відносини яких визначались КЗпП України, працівники Пенсійного фонду України переважно мають правовий статус державних службовців, а їхня діяльність регулюється Законом № 889-VIII, що передбачає особливий порядок призначення (конкурс) та проходження служби.
Так, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно із Законом № 889-VІІІ та працівників, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців.
При цьому державні службовці у порівнянні з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються умови проходження конкурсу.
Разом з цим ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт, або наказ про призначення за результатами конкурсу), строк випробувального терміну, призначення рангу державного службовця, складання присяги державного службовця.
68. Отже, чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в органах Пенсійного фонду України як юридичної особи публічного права, що також наділені функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
69. Варто також зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (далі - Закон № 2136-IX) цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
70. З аналізу наведеної правової норми висновується, що у період дії воєнного стану стаття 43 Конституції України, в якій передбачено гарантування громадянам захист від незаконного звільнення, обмежено Законом № 2136-IX. Разом з цим не застосовуються, зокрема, норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", що регулюють діяльність державних службовців у частині відносин, врегульованих цим Законом.
71. Відповідно до абзацу другого статті 7 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану" від 12 травня 2022 року № 2259-IX (далі - Закон № 2259-IX) після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
72. Таким чином, зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби, а тому обов`язок запропонувати позивачу вакантні посади в ГУПФУ в Сумській області, як і поновити її на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України, у правонаступника роботодавця відсутній, оскільки вакантними є лише посади державної служби, водночас для їх зайняття кандидат повинен відповідати умовам прийняття на посаду державної служби, передбачених Законом № 889-VIII.
73. Натомість судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не подавала до ГУПФУ в Сумській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.
При цьому ОСОБА_1 отримала попередження за підписом голови комісії з реорганізації УВД ФССУ у Сумській області ОСОБА_2 про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18 квітня 2023 року. В цьому попередженні зазначено, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність виконавчої дирекції, тому інша робота не пропонується.
В подальшому 11 квітня 2023 року УВД ФССУ у Сумській області видано наказ № 53-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника фінансово-економічного відділу УВД ФССУ у Сумській області з 18 квітня 2023 року.
Наведене свідчить про відповідність наказу про звільнення позивача вимогам законодавства.
74. Щодо отримання згоди профспілки варто зауважити, що згідно із пунктом 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: "Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Отже, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
Так, відповідно до частини другої статті 5 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Натомість відсутні докази того, що позивач обіймала виборну посаду в профспілковій організації.
75. Щодо листа профспілки від 01 лютого 2023 року № 5, в якому профспілка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача, варто зазначити, що ухвалюючи таке рішення, профспілкова організація керувалась пунктом 8 частини першої статті 7 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що діяла до 01 січня 2023 року. Водночас наказ № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" видано 16 січня 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України від 21 вересня 2022 року № 2620-Х "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та втрати чинності вказаної норми.
Отже, відмова профспілкової організації, викладена в листі від 01 лютого 2023 року, не містить правового обґрунтування такої відмови.
76. За таких обставин та правового врегулювання суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для скасування спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника фінансово-економічного відділу УВД ФССУ у Сумській області та поновлення її на посаді начальника фінансово-економічного відділу або аналогічній посаді, відповідно до кваліфікації та досвіду роботи, у ГУПФУ в Сумській області.
77. Варто зазначити, що застосування правових позицій Верховного Суду має здійснюватися на підставі ретельної оцінки обставин справи. Висновки ж Верховного Суду, викладені у постановах від 05 жовтня 2023 року справа № 200/1162/22 та від 18 липня 2023 року у справі № 200/10663/21, на які посилається автор касаційної скарги, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, а відтак не підлягають застосуванню.
78. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
79. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
80. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VII. Судові витрати
81. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузченко Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.
2. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 592/6585/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий М. І. Смокович 
Судді Л. О. Єресько
А. Г. Загороднюк