Дата документу 12.05.2026 Справа № 317/3871/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №317/3871/25 Головуючий у 1-й інстанції:Завгородній Є. В.
Провадження №22-ц/807/940/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В., Волчанової І.М.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

В обґрунтування позову зазначено, що 15 жовтня 2020 року Фермерським господарством «РА-2013» було підписано заяву на отримання кредиту. Відповідно до договору АТ КБ «Приватбанк» надав кредит Фермерському господарству «РА-2013», кінцевим бенефіціаром якого є ОСОБА_1 . 

22.06.2021 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок виконання зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань з погашення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду.
24.06.2024 рішенням Господарського суду Запорізької області позов було задоволено, з ОСОБА_1 та позичальника (фермерського господарства) стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 885 363,59 гривень.

12.07.2024 ОСОБА_1 оскаржив рішення Господарського суду Запорізької області у вказаній справі, у задоволенні апеляційної скарги йому було відмовлено.

Під час виконання рішення зі стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , позивач встановив, що 01.09.2023 ОСОБА_1 набув право власності на транспортний засіб JeepRenegade, 2017 року випуску, однак, вже 03.09.2024 (тобто після подання апеляційної скарги на рішення про стягнення заборгованості) транспортний засіб ОСОБА_1 було відчужено на користь ОСОБА_2 .

Вважаючи, що відчуження транспортного засобу ОСОБА_1 призвело до зменшення обсягу майна, на яке може бути звернено стягнення, просить визнати договір купівлі-продажу вказаного автомобіля недійсним з тих підстав, що вказаний правочин носить фраудаторний характер та спрямований на ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань перед кредитором. Позивач також зазначає, що інше майно ОСОБА_1 та позичальника, на яке може бути звернуто стягнення, перебуває на окупованій території, боржники ( ОСОБА_1 та фермерське господарство) добровільно не виконують рішення з погашення заборгованості, а тому правочин з відчуження транспортного засобу вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом.

З огляду на зазначене просить визнати недійсним електронний договір купівлі-продажу № 3245\2024/4859168 від 03 вересня 2024 року транспортного засобу марки JeepRenegade, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Крім того, АТ КБ « ПриватБанк» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову в якій просив заборонити ОСОБА_2 , сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України, центрам надання адміністративних послуг вчиняти реєстраційні дії щодо транспортного засобу JeepRenegade.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року в задоволені позову відмовлено. 

Захід забезпечення, визначений ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2025, стосовно заборони вчиняти реєстраційні дії щодо транспортного засобу JeepRenegade, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 – скасовано.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на момент вчинення оспорюваного правочину (03.09.2024) ОСОБА_1 було достеменно відомо про зобов`язання з погашення заборгованості за кредитним договором, проте останній уклавши спірний договір купівлі-продажу суттєво зменшив обсяг майна на яке потенційно могло бути звернуто стягнення при примусовому виконанні рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Матеріалами справи підтверджено, що в ОСОБА_1 відсутнє майно на яке може бут звернуто стягнення у межах виконавчого провадження. У добровільному порядку заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не сплачується, останній вчинив продаж транспортного засобу за мінімальною ринковою ціною 400000, грн. У випадку ухвалення у цій справі судом рішення про задоволення позовної заяви Банку, ОСОБА_1 в силу вимог ст.216 ЦК України буде зобов`язаний повернути кошти отримані від ОСОБА_2 за укладеним договором купівлі-продажу, тому негативні наслідки для ОСОБА_2 відсутні. Сукупні обставини, за яких було укладено спірний договір (укладений після виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором та ухвалення рішення суду у справі №908/674/24, відсутнє інше майно, на яке може бути звернуто стягнення, ціна продажу є мінімальною), доводить той факт, що укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу, ОСОБА_1 діяв вочевидь недобросовісно. Фактично справжня мета оспорюваного правочину – убезпечити майно від потенційного звернення стягнення на нього, що судом першої інстанції не взято до уваги. Отже, в цій справі у оскаржуваного договору купівлі-продажу наявні всі ознаки фраудаторного правочину. Суд при ухвалення судового рішення не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду, які викладені в постановах від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18, від 15.09.2021 року у справі № 6606/1636/18, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18, від 29.06.2021 року у справі № 910/23097/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом направлення судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми « Електронний суд» , що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки-повідомлення в їх електронний кабінет 19.03.2026 року ( т. 2 а.с. 146, а.с. 145), до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, АТ КБ «ПриватБанк» реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за їх відсутності.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме по собі відчуження майна після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості не є безумовною ознакою фраудаторності, якщо правочин є оплатним, а покупець добросовісним. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір ( наприклад родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа; ціна ринкова/неринкова), наявність /відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Статус «заінтересованої особи» дає Банку право на позов, але не звільняє його від обов`язку довести зловживання правом з боку обох сторін договору купівлі-продажу транспортного засобу. Належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджено ринкову ціну транспортного засобу, оплатність договору, реальність передачі грошових коштів, відсутність будь-яких родинних відносин між сторонами договору та записів на момент укладення договору про арешт, застави чи інші обмеження щодо відчуження транспортного засобу в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна. Отже сукупність обставин у справі не свідчить про недобросовісність обох сторін правочину, тому надавши оцінку доказам у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів ознак фраудаторності оспорюваного договору купівлі-продажу від 03 вересня 2024 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року Фермерське господарство «РА-2013» (далі – Позичальник) звернулось до АТ КБ «ПриватБанк» (далі – Банк/Позивач) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим Позичальником було підписано заяву про відкриття поточного рахунку № НОМЕР_2 (далі – Заява). На підставі вказаної Заяви Позичальник приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг» (надалі – Умови), Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із Заявою складають Договір банківського обслуговування №б/н від 11.04.2013 (далі – Договір) та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору (а.с.20 т.1). 

31 січня 2019 року Позичальником через систему інтернет-клієнтбанкінгу було підписано із використанням електронного цифрового підпису Анкету-заяву клієнта юридичної особи про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, Позичальник приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг» (надалі – Умови), Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору (а.с.21-23 т.1). 

15 жовтня 2020 року Позичальником через систему інтернет-клієнтбанкінгу було підписано із використанням електронного цифрового підпису Заявку на отримання послуг «Кредитний ліміт на поточний рахунок» (надалі – Заявка). Підписанням цієї Заявки Позичальник на підставі ст.634 ЦК України у повному обсязі приєднався до розділу «1.1.Загальні положення» та підрозділу «3.2.1 Кредитний ліміт на поточний рахунок» Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» у мережі Інтернет за адресою http://privatbank.ua.terms (а.с.24-28 т.1). 

Відповідно до Договору Позичальнику було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок № НОМЕР_2 (IBAN – НОМЕР_3 ) в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (система клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms – повідомлення або інших), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг». 

22 червня 2021 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 (далі – відповідач-1) було укладено договір поруки №Р624344727740730048 (далі-Договір поруки), предметом якого є надання поруки Відповідачем-1 за виконання зобов`язань Позичальника, які випливають з Кредитного договору (а.с.29-31 т.1). 

Позивач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, надавши Відповідачу-1 кредитний ліміт в розмірі 1 000 000,00 грн. Проте, Позичальник та Поручитель (Відповідач-1) свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконали, станом на 217.02.2024 року заборгованість за кредитним договором становила 885 363, 59 грн, у зв`язку з чим Банк звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості до Господарського суду Запорізької області. 

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24 червня 2024 року у справі № 908/674/24, яке набрало законної сили 20 лютого 2025 року, позов Банку було задоволено. Стягнуто солідарно з Фермерського господарства «РА-2013» та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 885 363,59 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 206 040,13 грн, заборгованість по комісії 34 744,61 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат (а.с.32-35 т.1). 

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення господарського суду у Запорізькій області від 24 червня 2024 року у справі №908/674/24 залишено без змін (а.с.49-52 т.1).

03 вересня 2024 року між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем) засобами сервісу «Дія» було укладено договір № 3245/2024/4859168 купівлі-продажу транспортного засобу, а саме JeepRenegade, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 3.1 договору ціна автомобіля становить 400 000 гривень (а.с.24-27 т.2).

Відповідно до відповіді на запит адвоката Захарової А., Головний сервісний центр МВС від 03.07.2025 року повідомив, що 01 вересня 2023 року за ОСОБА_1 був зареєстрований транспортний засіб JeepRenegade, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .03 вересня у ТСЦ №3245, вищевказаний транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_2 на підставі електронного договору купівлі-продажу №3245/2024/4859168 від 03 вересня 2024 року (а.с.41 т.1).

Аналогічна відповідь була надана 18 червня 2025 року Територіальним сервісним центром МВС №2343 (а.с.42 т.1). 

10 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою Х.А. було відкрито виконавче провадження №78321718 з примусового виконання наказу №908/674/24 виданого Господарським судом Запорізької області. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_3 (а.с.53 т.1).

16.06.2025 та 30.06.2025 приватним виконавцем у межах виконавчого провадження №78321718 прийняті постанови про розшук майна боржника, а саме транспортних засобів: 1) СЗАП 8352, реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 ; 2) КАМАЗ 53212, реєстраційний номер НОМЕР_6 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7 ; 3) ГКБ 8350, реєстраційний номер НОМЕР_8 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_9 ; КАМАЗ 5320, 1987 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_10 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_11 ; 5) ГКБ 8352, 1990 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_12 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_13 (а.с.54 т.1)

Відповідно до Листа Департаменту патрульної поліції від 14.07.2025 року станом на 10.07.2025 передані у розшук транспортні засоби не знайдено (а.с.56 т.1)

Департамент патрульної поліції повідомив, що станом на 10.07.2025 транспортні засоби СЗАП 8352, реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_14 , КАМАЗ 53212, реєстраційний номер НОМЕР_6 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7 ; 3) ГКБ 8350, реєстраційний номер НОМЕР_8 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_9 ; КАМАЗ 5320, 1987 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_10 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_11 ; 5) ГКБ 8352, 1990 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_12 , номер шасі: НОМЕР_15 , перебувають у розшуку за категорією «Розшук ТЗ боржника приватним виконавцем». Відомостей про їх тимчасове затримання територіальних (відокремлених) та інших підрозділів ДПП немає. 

Відповідно до запит виконавця №379735773 від 10.07.2025, Державна податкова служба України повідомила, що інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих само зайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня. 

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). 

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу згідно зі статтею 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили ( тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним ( див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 ( провадження № 61-8593 св21).

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 
19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25) Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу є фраудаторним, а відповідач уклав його з метою уникнення звернення стягнення на його майно в рахунок погашення заборгованості перед позивачем, яке виникло на підставі судового рішення. 

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника (див. пункт 181 постанови Великої Палата Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25)). 

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором(пункт 194).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), явність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що транспортний засіб JeepRenegade був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 01.09.2023. 

З рішення Господарського суду від 24.06.2024 у справі № 908/674/24 вбачається , що позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідача ОСОБА_1 та Фермерського господарства «РА-2013» заборгованості за кредитним договором . Цим рішення, яке залишено без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20 лютого 2025 року позов було задоволено. Стягнуто солідарно з Фермерського господарства «РА-2013» та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 885 363,59 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 206 040,13 грн, заборгованість по комісії 34 744,61 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат (а.с.32-35 т.1). 

Отже рішення набрало законної сили 20 лютого 2025 року. Виконавче провадження у справі було відкрито 10 червня 2025 року.

03 вересня 2024 року між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем) засобами сервісу «Дія» було укладено договір № 3245/2024/4859168 купівлі-продажу транспортного засобу, а саме JeepRenegade, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 3.1 договору ціна автомобіля становить 400 000 гривень.

Тобто,зазначений договір було укладено після ухвалення рішення Господарського суду від 24.06.2024 у справі № 908/674/24, яке ще не набрало законної сили.

Спірний транспортний засіб відчужено за оплатним договором за ціною 400 000 гривень.

Матеріали справи не містять доказів про явно занижену (неринкову) ціну автомобіля, який був предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, а також про відсутність оплати ціни за оспорюваним договором.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 перебуває у родинних відносинах, інших цивільних відносинах з ОСОБА_1 .

Крім того, відсутні докази того, що ОСОБА_2 був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань у ОСОБА_1 перед АТ КБ « ПриватБанк» за рішенням Господарського суду від 24.06.2024 у справі № 908/674/24, яке набрало законної сили лише 20 лютого 2025 року. Виконавче провадження у справі було відкрито 10 червня 2025 року, тобто майже через дев`ять місяців після укладення спірного договору .

На час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 був власником зазначеного майна, мав право розпоряджатися ним на власний розсуд, спірне рухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.

Доводи представника апелянта спростовують твердження про намір ОСОБА_1 повністю відчужити свої активи. Оскільки з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що за ОСОБА_1 станом на момент укладення спірного договору та на момент відкриття виконавчого провадження зареєстровані транспортні засоби ( СЗАП 8352, КАМАЗ 53212, ГКБ 8350, КАМАЗ 5320, ГКБ 8352).

Посилання апеляційної скарги на відсутність доходів за даними ДПС станом на липень 2025 року не є належним доказом фраудатрності. Представник апелянта особисто підтверджує факт стягнення виконавцем грошових коштів у сумі 10726, 28 грн безпосередньо з банківських рахунків ОСОБА_1 .. Наявність коштів на рахунках та можливість їх безперешкодного списання у межах виконавчого провадження доводять, що ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій для штучного створення стану неплатеспроможності або приховування джерел доходу. 

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів ознак фраудаторності оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу від  03 вересня 2024 року. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків судів першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенні на предмет його законності у межах доводів апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції 

За встановлених у цій справі обставин суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц,, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18, від 15.09.2021 року у справі № 606/1636/18, у постанові від 08.01.2025 року у справі №760/21831/18, у постанові від 19 ьравня 2021 року у справі № 693/624/19, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судового рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовано. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»– залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2026 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 13 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.