Унікальний номер справи 369/2061/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8594/2026
Головуючий у суді першої інстанції Н. С. Пінкевич 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

22 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Євграфової Є. П., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1 
заявник ОСОБА_2 
заінтересована особа ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н. С., в примішенні Києво - Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , у якій просили суд заборонити ОСОБА_3 перебувати у місці проживання заявників за адресою: АДРЕСА_1 , наближатися на відстань 200 метрів до фактичного місця проживання заявників, а також інших місць перебування (роботи, навчання тощо), вести листування, телефонні переговори із заявниками, контактувати із ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також в будь-який спосіб спілкуватися, особисто і через третіх осіб розшукувати заявників, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися із ними.
В обгрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 із 2003 року по 2021 рік, та мають спільних дітей: дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте спільне життя не склалось, причиною для прийняття рішення про розірвання шлюбу стало агресивне відношення чоловіка по відношенню до неї, яке полягало у вчиненні домашнього насильства, а саме застосуванні фізичної сили, сильного психологічного тиску та пригнічення психоемоційного стану. Подружжя разом з дітьми проживало в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати разом із матір`ю в даному будинку. ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 неодноразово вчинялися прояви домашнього насильства, які мають ознаки систематичності, два останні випадки якого були 21.01.2025 та 28.01.2025.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_3 , задоволено.
Заборонено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувати у місці проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою:, АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_3 наближатися на відстань не менше ніж 200 метрів до фактичного місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а також інших місць перебування (роботи, навчання тощо), вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , контактувати із ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також в будь-який спосіб спілкуватися, особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися із ними.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що не вчиняв домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Навпаки, заявники вчинили відносно нього домашнє насильство, що підтверджується постановами Київського апеляційного суду від 13.10.2025 у справі №369/1144/25, від 24.11.2025 у справі № 369/2355/25, від 05.12.2025 у справі №369/1157/25. Видача у даному випадку обмежувального припису через рік після подання відповідної заяви та у день 26.01.2026 була здійснена судом без наявності будь-яких причин та підстав для цього. В оскаржуваному рішенні не наведено жодного судового рішення, відповідно до якого ОСОБА_3 вважався б таким, що був притягнутим до відповідальності за вчинення домашнього насильства.
Зокрема суд першої інстанції порушив і норму ч. 2 ст. 350-6 ЦПК України, якою передбачена виключно тимчасовість, від одного до шести місяців, обмеження прав особи, в разі якщо вона вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статті. У порушення вимог закону суд першої інстанції видав обмежувальний припис без визначення строку діє таких обмежень.
Також вказав, що суд першої інстанції прийняв до розгляду та розглянув заяву, яка не передбачена ст. 350-4 ЦПК України та яка не була подана індивідуально як ОСОБА_1 , так окремо і ОСОБА_2 . Внаслідок викладеного суд істотно порушив вказану норму ЦПК України, чим позбавив його можливості знати, які доводи та претензії могла мати до нього конкретно ОСОБА_1 , а які ОСОБА_2 .
Крім того, ОСОБА_3 просив покласти на заявників понесені ним витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження, докази про що будуть надані ним у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених в ній доводів. 
Заявник ОСОБА_1 та представник заявників ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обґрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві доводи та надані у суді апеляційної інстанції пояснення.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Проте таким вимогам закону оскаржуване рішення у справі не відповідає.
Так, перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Звертаючись до суду із вказаною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що їх колишнім чоловіком та батьком ОСОБА_3 по відношенню до них неодноразово вчинялось домашнє насильство, в різних формах, які мають ознаки систематичності. Зазначали, що попри виклики працівників поліції, складання термінових заборонних приписів відносно кривдника, перебування на розгляді суду обвинувального акту, складеного відносно ОСОБА_3 за фактом вчинення систематичного домашнього насильства, останній продовжує вчиняти домашнє насильство, що полягає у застосуванні фізичної сили, сильного психологічного тиску та пригніченні психоемоційного стану.
Задовольнячи заяву  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції урахувавши встановлені факти регулярного вчинення з боку ОСОБА_3 по відношенню до колишньої дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_2 психологічного насилля та наявності високого рівня вірогідності його продовження чи повторного вчинення, в тому числі й з тяжким наслідками, вважаючи такі ризики реальними, дійшов висновку, що для забезпечення дієвого та ефективного захисту прав заявників до ОСОБА_3 необхідно застосувати обмежувальний припис.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування судового рішення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частинах першій та другійстатті 4 ЦПК Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що у період з 20 грудня 2003 року по 14 вересня 2021 року      ОСОБА_1  та          ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають спільних дітей: дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із матір`ю та батьком у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались вкрай напружені та неприязні відносини. Також неприязні відносини склались у батька ОСОБА_3 з його дітьми.
Із матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції було винесено термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_3 від 06.06.2021 № 162823, від 28.07.2022 № 243099, від 17.10.2023 № 283101.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 у справі №320/8662/24 терміновий заборонний припис від 17.10.2023 № 283101стосовно ОСОБА_3 було скасовано.
Відповідно до термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_3 від 06.06.2021 № 162823, йому було заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб з 22:00 год 06.06.2021 по 22:00 год 16.06.2021;
Відповідно до термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_3 від 28.07.2022 № 243099, йому було заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб з 21:00 год 28.07.2022 по 21:00 год 06.08.2022;
Відповідно до термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_3 від 21.01.2025 № 436025,йому була встановлено заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 7 діб з 15:00 год 21.01.2025 по 15:00 год 27.01.2025;
Відповідно до термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_3 від 28.01.2025 № 469475,йому була встановлено заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи на період з 21:00 год 28.01.2025 по 21:00 год 02.02.2025.
Згідноінформації Відділення поліції № 5 (с. Чайки) Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області з 28.01.2025 ОСОБА_3 перебуває на профілактичному обліку кривдника.
Згідно постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.01.2021 у справі № 369/7831/21, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2021, ОСОБА_3 було визнаного винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, а саме: умисних фізичних діях психологічного характеру стосовно своєї дружини, які полягали в словесних образах, киданнях речей в потерпілу та кидання до неї битися. Також вчинення домашнього насильства відносно своєї малолітньої дочки, а саме: умисні дії економічного характеру, які полягали в пошкоджені телефону та обмежені в кишенькових коштах. Внаслідок таких дій дружині було завдано фізичного болю та психологічних страждань, а дочці - матеріальної шкоди та шкоди фізичному та психологічному здоров`ю.
Окрім того, на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12021111050000768 від 07.05.2021 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, за фактом вчинення відносно ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства за адресою проживання: АДРЕСА_1 .
Так, вирішючи даний спір суд першої інстанції врахував надані заявниками на підтвердження викладених в заяві обставин зазначені вище докази. Зокрема врахував пояснення заявників та неповнолітнього ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 , а також досліджені в судовому засіданні аудіо- та відеозаписи.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив надані заявниками докази на підтвердженя викладених у заяві обставин, не надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_3 обмежувального припису.
Так, основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. 
Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22) вказано, що «стаття 4 Закону визначає основні засади запобігання та протидії домашньому насильству, стаття 22 Закону - права постраждалої дитини. З огляду на конструкцію та логічну побудову вказаних статей, закон захищає дітей у тому випадку, коли вони є постраждалими. Відповідно до статті 1 Закону, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Отже, обставини, які визначають статус дитини як постраждалої особи, в тому числі і те, що особа стала свідком (очевидцем) таких подій, мають бути доведені належними та допустимими доказами. Крім того, суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) зазначено, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. […] При оцінці ризиків відповідно до Закону № 2229-VIII апеляційному суду слід врахувати поведінку, як до так і після звернення заявника до суду у розглядуваній справі; з огляду на тривалий час, який минув після подання заяви, з`ясувати чи не відбулось примирення між сторонами; чи є наразі необхідним тимчасове обмеження прав та/або покладення на особу обов`язків передбачених статтею 26 Закону № 2229-VIIIта чи не застосовувались до нього подібні обмежувальні заходи у кримінальному провадженні № 12020180180000749 відповідно до положень частини шостої статті 194 КПК України або статті 911 КК України».
Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками (див. постанову Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження №61-13257св22)).
Саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21 (провадження № 61-441св22)).
Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349св22) зазначив, що сама собою відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватися цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню».
У справі, яка переглядаються, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як між колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація. Вказана конфлікта ситуація також присутня між батьком та його дітьми.
На підтвердження вчинення ОСОБА_3 відносно його колишньої дружини та дочки психологічного та фізичного насильства, заявниками було надано суду відео - та аудіозаписи, відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції, які прибули на виклик 28.01.2025, інформацію з Відділення поліції № 5 (с. Чайки) Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області, термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_3 , протоколи про адміністративне правопорушення передбачене ст. 173-2 КУпАП, витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження №12021111050000768 від 07.05.2021, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України тощо. 
Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що термінові заборонні приписи, винесені стосовно ОСОБА_3 06.06.2021 та 06.08.2022 стосувалися подій, які мали місце у 2021 році та у 2022 році, та припинили свою дію. Терміновий припис відносно ОСОБА_3 від 17.10.2023 був скасований у судовому порядку рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 у справі № 320/8662/24.
При цьому, проаналізувавши термінові заборонні приписи, копії яких наявні у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що такі документи не можуть бути належними, достатніми і допустимими доказами на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_3 щодо заявників. 
Крім того, постановою Київського апеляційного судуд від 13 жовтня 2025 року у справі № 369/1144/25 постанову Києво-Cвятошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2025 року скасовано. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито із підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Зі змісту цієї постанови вбачається, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 21 січня 2025 року серії ВАБ № 659144, 21 січня 2025 року о 11 год. 30 хв, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчинив відносно своєї доньки ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме умисні дії фізичного характеру, які полягали в штовханні та завданні удару рукою в ділянку грудної клітки, чим завдав їй фізичного болю, внаслідок чого було завдано шкоди фізичному здоров`ю  ОСОБА_2 , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак ні в особи, що склала протокол про адміністративне правопорушення, ні в місцевого суду не було підстав вважати доведеною вину ОСОБА_3 у вчинені 21 січня 2025 року адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять.
Зокрема встановлено, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року у справі № 369/2355/25, залишеною без змін постановою Київського апеляційного судуд від 24 листопада 2025 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Зі змісту судових рішень вбачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 651467, 28 січня 2025 року о 17:01 год. гр. ОСОБА_3 за місцем проживання в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме психологічного характеру, що виражалось у словесних погрозах та розправою, що могло завдати шкоди психологічному стану. Тобто домашнє насильство психологічного характеру полягало у словесних погрозах розправою. На підтвердження винуватості ОСОБА_3 до протоколу про адміністративне правопорушення було долучено терміновий заборонний припис від 28 січня 2025 року, відповідно до якого йому було заборонено вхід та перебування у місці проживання потерпілої особи строком на п`ять діб - з 21:00 год. 28 січня 2025 року до 21:00 год. 02 лютого 2025 року. Також долучено пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_11 .
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що конфліктна ситуація між колишнім подружжям виникла у зв`язку із розподілом спільного майна подружжя, спір щодо якого перебуває на розгляді в суді, а також у зв`язку із перешкоджанням ОСОБА_3 у доступі до житла, в якому він постійно проживає. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме щодо словесних погроз та погроз розправою з боку ОСОБА_3 . Разом з тим, з висловів останнього по відношенню до колишньої дружини за обставин, що склалися, суд не вбачає погроз розправою та не розцінює їх як домашнє насильство. Також, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_11 , який хоча і був очевидцем подій, проте також є особою, у якої виникла конфліктна ситуація із ОСОБА_3 .
Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року у справі №369/1157/25постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2025 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасовано, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП. 
Згідно змісту цієї постанови суд дійшов висновку, що 21 січня 2025 року приблизно об 11:30 ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого батька ОСОБА_3 домашнє насильство, а саме умисні дії фізичного та психологічного характеру, що полягали у штовханні, ударі рукою в обличчя, заподіянні тілесних ушкоджень, висловлюваннях нецензурною лайкою, образах, чим завдано ОСОБА_3 шкоди фізичному та психологічному здоров`ю. Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_2 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Питання наявності або відсутності в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не були предметом даного судового розгляду.
Ураховуючи вищенаведене, а також інші докази, надані заявниками на підтвердження наявності підстав для видачі обмежувального припису щодо кривдника у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вони безумовно не підтверджують вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо його колишньої дружини та дочки, зокрема не підтверджуєть факт систематичності та регульярності вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення ним домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для заявників, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначенихЗаконом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про відверто неприязні стосунки між колишнім подружжям та дітьми щодо права користування будинком, де разом проживала родина до розірвання шлюбу між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , які супроводжуються сварками та взаємними образливими висловлюваннями, що не може безумовно та беззаперечно вважатися домашнім насильством.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності в розумінні Закону № 2229-VIII, а також оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства щодо заявників у майбутньому, дійшла висновку, що ці докази підтверджують виключно наявність конфлікту між учасниками справи, який виник після розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_13 та не свідчить про загрозу продовження аналогічних подій, а відтак суд апеляційної інстанції вважає відсутніми правові підстави для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .
Виходячи з того, що заявники не довели у цій справі обставини щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 стосовно його дочки та самої ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви. Надані заявниками доказине є безумовною підставою для застосування судом до ОСОБА_3 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що заявниками не надано суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних ними у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза їх життю та здоров`ю, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заявниками не доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Суд зазначає, що наявність конфлікту між колишнім подружжям не підтверджує факт вчинення щодо ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Таким чином доводи апеляційної скарги є доведеними та обгрунтованими.
Так, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першоїстатті 376 ЦПК Україниє порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене, на підставі належно оцінених доказів, наданих заявниками на підтвердження підстав для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_3 у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вони безумовно не підтверджують вчинення останнім домашнього насильства щодо заявників, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про стосунки між сторонами, які супроводжуються сварками та взаємними образливими висловлюваннями, що не може вважатися домашнім насильством.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , з наведених вище підстав.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Згідно вимог ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про видачу обмежувального припису.
Таким чином судові витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2026 року скасувати на ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2  відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису щодо  ОСОБА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 травня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна