Справа № 635/8238/24
Провадження № 2/635/930/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року сел. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засіданні Козлюк Е.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі письмових матеріалів, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:
І. Процедура.

Позов подано Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі — Банк) про стягнення заборгованості за споживчим кредитом (кредитною лінією за кредитною карткою).
Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.

Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

ІІ. Факти.

1) Кваліфікація правовідносин.
Суд кваліфікує спірні правовідносини як споживче кредитування: Банк є професійним надавачем фінансових послуг, а відповідач — споживач, який отримав кредит у формі кредитної лінії за кредитною карткою.
2) Договірна основа та індивідуалізація.
Із матеріалів справи вбачається, що підставою виникнення зобов`язань є договірні відносини, побудовані на приєднанні клієнта до правил банківського обслуговування, де істотні параметри конкретного кредитного продукту визначаються заявою і умовами та банківськими правилами (публічною пропозицією), що утворюють єдиний комплекс домовленостей сторін.
Банк посилається на договір № 200983795401 від 19.02.2018, у межах якого відповідачу надавався кредитний ліміт і здійснювалися операції за картковим рахунком.

3) Кредитний ліміт та його зміни.
З наданих Банком відомостей вбачається, що кредитний ліміт змінювався упродовж строку обслуговування, зокрема зазначені такі розміри (у гривнях): 21 400,00 (19.08.2019), 26 200,00 (11.12.2019), 31 200,00 (30.04.2020), 34 200,00 (14.08.2020), 42 200,00 (14.09.2020), 50 000,00 (15.10.2020), 30 716,00 (27.02.2022), 35 716,00 (03.03.2022), 36 900,00 (26.05.2023).
4) Відсоткова ставка та характер нарахувань.

За матеріалами Банку умови кредитної картки передбачали максимальний кредитний ліміт у межах визначеного діапазону та відсоткову ставку за користування кредитом; також передбачалися умови підвищеної ставки у разі прострочення.

5) Користування кредитом, облік та розмір боргу.
Матеріали справи містять банківський облік операцій за рахунком та відомості про нарахування, з яких вбачається користування кредитною лінією.
Загальна сума грошових вимог Банку до відповідача станом на 04.06.2024 (включно) заявлена у розмірі 58 126,75 грн., у тому числі:

заборгованість за сумою кредиту — 36 883,71 грн.;
заборгованість за відсотками — 21 243,04 грн.;
заборгованість за комісією — 0 грн..

6) Досудова вимога та умови достроковості.
Банк направляв відповідачу письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості, в якій зазначено розмір заборгованості станом на 04.06.2024 та поставлено вимогу погасити її протягом тридцяти днів з моменту отримання листа; також у вимозі наведено посилання на частину четверту статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» як на підставу вимагати повернення кредиту у повному обсязі за умов прострочення.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято зокрема, з метою імплементації європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг та запобігання непрозорим і агресивним практикам споживчого кредитування.

Одним із ключових законодавчих запобіжником від таких практик є частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» відповідно до якої зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова договору про можливість внесення до нього змін в односторонньому порядку є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець не відмовився від принципу необхідності згоди сторін на зміну умов договору про споживчий кредит. Навпаки, запровадивши спеціальне регулювання для договорів про споживчий кредит у формі кредитування рахунку та кредитної лінії, законодавець прямо визначив випадок, порядок і гарантії, за яких можливе продовження строку користування кредитом, зокрема обов`язок завчасного інформування споживача про відповідні зміни та надання йому права відмовитися від такого продовження. Це свідчить про те, що навіть у спеціально передбачених законом випадках зміна умов кредитування пов`язується не з пасивною поведінкою споживача, а з необхідністю забезпечення його належної поінформованості та реальної можливості прийняти самостійне рішення щодо подальшого користування кредитом.

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія визначена як вид споживчого кредиту, за яким після повернення споживачем використаної частини кредитних коштів він отримує право повторно користуватися кредитом у межах встановленого кредитодавцем кредитного ліміту. Наведене визначення пов`язує поновлюваність кредитної лінії з відновленням можливості користування кредитним ресурсом після погашення заборгованості та відмежовує її від питань зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування, які регулюються окремими положеннями Закону.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 
Суд лише зазначає, що сучасна дистанційна модель об`єктивно допускає існування перевірюваних електронних даних зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. 
Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

Для небанківських кредитодавців (фінкомпаній, МФО) Положення НБУ №199 вимагає, щоб облікові системи забезпечували збереження та реєстрацію договорів (у т. ч. в електронній формі), можливість копіювання та друку, а також відновлення інформації шляхом збереження документів, які стали підставою для формування бази даних.

Для банків це Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного банку України та банків України, затверджене постановою НБУ від 17.06.2004 № 265.Саме вимоги про структуру електронних архівів і резервних копій баз даних, зберігання копій у віддаленому пункті та можливість відновлення виконаних банківських операцій були додані та уточнені постановою НБУ від 25.05.2015 № 337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішується з урахуванням того, що такі витрати не є автоматичними: вони мають бути підтверджені належними доказами та відповідати критеріям необхідності й розумності. При оцінці суд враховує баланс інтересів сторін, статус відповідача як слабшої сторони, а також регуляторні вимоги до професійного кредитора щодо належної організації діяльності та внутрішніх процедур, у тому числі вимог щодо належного обліку та документування операцій і вимог.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.

Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 

Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.
Суд застосовує наведені підходи до оцінки конкретних доказів, поданих позивачем у цій справі.

Позовні вимоги Банку ґрунтуються на твердженні, що між сторонами існують договірні правовідносини за споживчим кредитом у формі кредитної лінії за кредитною карткою, відповідач користувався кредитними коштами, але належним чином їх не повернув, унаслідок чого станом на 04.06.2024 утворилась заборгованість у загальному розмірі 58 126,75 грн., з яких 36 883,71 грн. — заборгованість за сумою кредиту, 21 243,04 грн. — заборгованість за відсотками, 0 грн. — заборгованість за комісією.

Відповідач відзиву не подав, доказів сплати заявленої заборгованості або власного розрахунку до суду не надав. Разом із тим відсутність відзиву не означає автоматичного визнання позову і не звільняє Банк як професійного кредитора від обов`язку довести всі істотні обставини, на які він посилається. У споживчому спорі суд не може виходити з того, що мовчання споживача замінює докази належного інформування, оцінки кредитоспроможності, погодження змін кредитного ліміту та правильності нарахувань.

1. Оцінка доказів щодо виникнення договірних відносин.

Надані Банком документи підтверджують, що між сторонами виникли правовідносини банківського обслуговування, у межах яких відповідачу було відкрито можливість користування кредитною лінією за платіжною карткою. Заява клієнта, умови банківського обслуговування та інші документи у сукупності дають підстави вважати доведеним факт первинного приєднання відповідача до банківського продукту.

Суд бере до уваги, що ці документи мають значення для встановлення початкової договірної основи між сторонами. Водночас вони не вирішують автоматично питання про законність і доведеність усіх подальших змін кредитного ліміту, усіх наступних відсоткових нарахувань та всієї заявленої до стягнення суми.

Початкове приєднання до банківських правил не є згодою споживача на будь-яке майбутнє збільшення кредитного ліміту, на будь-який розмір боргу та на будь-які нарахування, сформовані внутрішнім обліком Банку. У споживчому кредитуванні кожна істотна зміна умов, яка впливає на розмір доступного кредиту, повну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку та боргове навантаження споживача, повинна бути доведена суду як така, що була належно доведена до відома споживача і прийнята ним у спосіб, який дозволяє перевірити реальність такого волевиявлення.

Отже, суд визнає доведеним сам факт існування кредитних правовідносин між сторонами, однак не ототожнює цей факт із доведеністю усіх заявлених Банком «прибуткових» нарахувань.

2. Оцінка паспорта споживчого кредиту та переддоговірного інформування.

Суд враховує, що матеріали містять документ переддоговірного інформування на момент первинного укладення договору, у якому зазначалися істотні параметри кредитування, у тому числі повна вартість кредиту та реальна річна процентна ставка.

Цей документ має доказове значення для підтвердження того, що на початковому етапі Банк надавав відповідачу певну інформацію про умови кредитного продукту. Проте значення цього документа обмежується тим моментом та тими параметрами кредитування, для яких він був складений.

У подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався. З матеріалів справи вбачається, що ліміт збільшувався, зокрема, до 21 400,00 грн. 19.08.2019, 26 200,00 грн. 11.12.2019, 31 200,00 грн. 30.04.2020, 34 200,00 грн. 14.08.2020, 42 200,00 грн. 14.09.2020, 50 000,00 грн. 15.10.2020, а надалі змінювався до 30 716,00 грн. 27.02.2022, 35 716,00 грн. 03.03.2022 та 36 900,00 грн. 26.05.2023.

Такі зміни не є технічно нейтральними. Збільшення кредитного ліміту безпосередньо впливає на потенційний розмір боргу, вартість користування кредитом, ризик прострочення і загальне боргове навантаження споживача. Саме тому в межах принципу відповідального кредитування Банк повинен був довести не лише сам факт внутрішнього встановлення нового ліміту, а й те, що відповідачу при істотних змінах було надано оновлену, індивідуальну та зрозумілу інформацію про економічні наслідки таких змін.

Матеріали справи не містять окремих паспортів споживчого кредиту, повідомлень або інших документів, які б підтверджували доведення до відома відповідача повної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки саме для змінених параметрів кредитування. Так само не надано доказів, які б дозволяли встановити, коли саме відповідач отримав таку інформацію, у якій редакції, яким способом, та чи мав реальну можливість оцінити збільшення фінансового навантаження.

Тому суд визнає доведеним лише початковий факт надання певної переддоговірної інформації, але не визнає доведеним належне переддоговірне або передзмінне інформування споживача щодо подальших істотних збільшень кредитного ліміту.

3. Оцінка доказів щодо відповідального кредитування та кредитоспроможності.

Відповідальне кредитування означає, що кредитодавець не може розглядати споживача лише як джерело майбутніх відсотків. Перед наданням кредиту і, тим більше, перед істотним збільшенням кредитного ліміту, кредитодавець має перевірити, чи здатний споживач виконувати зобов`язання без надмірного боргового навантаження.

У цій справі позивач не надав результатів оцінки кредитоспроможності відповідача. У матеріалах відсутні відомості про те, які дані про доходи, витрати, кредитну історію, інші зобов`язання або фінансовий стан відповідача були отримані Банком; коли саме вони перевірялися; яким був результат такої перевірки; хто або яка система ухвалювали рішення про встановлення та подальше збільшення кредитного ліміту; які критерії ризику застосовувалися; чи переглядався кредитний ризик перед збільшенням ліміту до значних сум.

Загальна згода клієнта на обробку даних або на можливість Банку перевіряти інформацію не є доказом того, що оцінка кредитоспроможності фактично була проведена. Так само внутрішня довідка про зміну ліміту підтверджує лише факт облікового рішення Банку про встановлення певного розміру ліміту, але не підтверджує належність і добросовісність процесу, який передував такому рішенню.

Суд враховує, що саме Банк є професійним кредитором, який має внутрішні процедури управління ризиками, обліку, зберігання інформації та документування рішень щодо кредитування. Тому відсутність у матеріалах справи результатів оцінки кредитоспроможності не може пояснюватися складністю або неможливістю їх подання. Такі відомості мали бути сформовані до виникнення спору, у межах звичайної діяльності Банку, а не створюватися чи відшукуватися після подання позову.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивач не довів виконання принципу відповідального кредитування у частині оцінки кредитоспроможності відповідача як при первинному кредитуванні, так і при подальших істотних збільшеннях кредитного ліміту. Це має істотне значення саме для оцінки вимог про стягнення відсотків, оскільки такі нарахування є винагородою кредитодавця за кредитування і не можуть бути стягнуті у повному обсязі за відсутності доказів того, що кредитор діяв відповідально та прозоро.

4. Оцінка доказів щодо зміни кредитного ліміту

Довідка про зміну кредитного ліміту підтверджує, що Банк упродовж тривалого часу змінював розмір доступного відповідачу кредитного ресурсу. Проте цей документ за своїм змістом є внутрішнім обліковим документом Банку і не підтверджує сам по собі ані належного повідомлення відповідача про кожну зміну, ані його згоди на зміну істотних параметрів кредитування, ані виконання Банком обов`язку оцінити кредитоспроможність перед кожним істотним збільшенням ліміту.

Суд окремо враховує, що поновлювана кредитна лінія означає можливість повторного користування кредитом у межах установленого ліміту після повернення використаної частини кредитних коштів. Однак сама природа поновлюваної кредитної лінії не означає, що кредитодавець може у будь-який час збільшувати ліміт без належного інформування споживача, без перевірки його платоспроможності та без належного документального підтвердження таких дій.

Позивач не надав суду відомостей, які б дозволяли по кожній даті зміни ліміту встановити:

який залишок заборгованості існував на цю дату;
чи перебував відповідач у простроченні;
яку саме частину боргу становили фактично використані кошти, а яку — відсотки або інші нарахування;
чи не призводило збільшення ліміту до фактичного «перекриття» попередньої заборгованості новим лімітом;
чи не продовжувався таким чином строк користування раніше наданими коштами;
які саме суми кредитного ресурсу входять до заявленого тіла кредиту у розмірі 36 883,71 грн.;
за якими саме сумами і за які періоди нараховано 21 243,04 грн. відсотків.

За відсутності таких даних суд позбавлений можливості перевірити, як саме зміни ліміту вплинули на структуру боргу. Внутрішня довідка про ліміт не замінює прозорого розрахунку боргу за кредитною лінією і не доводить законність відсоткових нарахувань.

5. Оцінка банківської виписки та обліку операцій.

Банківський облік операцій за рахунком має важливе доказове значення, оскільки відображає користування карткою, рух коштів, внесення платежів, списання, нарахування та формування залишку заборгованості.

Суд бере до уваги, що з наданих матеріалів вбачається фактичне користування відповідачем кредитною лінією. Разом із тим сам факт користування кредитною лінією та підсумкові облікові дані не дозволяють суду встановити, що заявлена Банком сума 36 883 грн. 71 коп. є саме чистою, відокремленою та перевірюваною сумою фактично використаних і неповернутих кредитних коштів. Для такого висновку необхідні дані про конкретні використання кредитного ресурсу, погашення, стан заборгованості на дати зміни кредитного ліміту та порядок розподілу платежів, яких у матеріалах справи немає.

Разом із тим банківська виписка у тому вигляді, у якому вона подана до суду, не дає достатньої можливості перевірити повний механізм формування відсоткової частини боргу. Вона не замінює обов`язку Банку надати зрозумілий розрахунок, який пов`язує кожне відсоткове нарахування з конкретною сумою використаного кредиту, конкретним строком користування, конкретною ставкою, конкретною датою виникнення прострочення та конкретними змінами кредитного ліміту.

Суд не зобов`язаний самостійно реконструювати розрахунок Банку з великого масиву операцій, відділяти окремі транші, визначати строки користування ними, виводити базу нарахування відсотків, співвідносити її з кожною зміною ліміту та перевіряти правильність перенесення залишків між періодами. Це є обов`язком професійного кредитора, який заявляє вимогу про стягнення.

Отже, виписка підтверджує факт користування кредитними коштами та наявність непогашеного тіла кредиту, але не є достатньою для стягнення всієї заявленої суми відсотків за відсутності інших доказів відповідального кредитування, належного інформування при змінах ліміту та поелементного розрахунку.

6. Оцінка розрахунку заборгованості.

Розрахунок заборгованості, поданий Банком, містить підсумкову структуру вимог: 36 883,71 грн. тіла кредиту, 21 243,04 грн. відсотків та 0 грн. комісії.

Тому суд оцінює розрахунок як такий, що відображає позицію Банку щодо структури заявлених вимог, але не є достатнім для встановлення ані чистої суми тіла кредиту, ані правомірності відсотків у заявленому розмірі.

У цій справі розрахунок не дає суду достатніх відповідей на ключові питання:

які конкретні суми кредитних коштів сформували тіло кредиту;
коли саме ці суми були використані;
який строк користування встановлювався для відповідних сум;
яка ставка застосовувалася до кожного періоду;
коли виникало прострочення;
чи змінювалася ставка через прострочення;
чи враховано зміни кредитного ліміту;
чи не включає заявлена сума відсотки, нараховані після спливу строків кредитування окремих сум;
чи не відбувалося фактичне перенесення старої заборгованості у новий збільшений ліміт.

За відсутності цих даних суд не може перевірити законність і правильність відсотків у сумі 21 243,04 грн. без припущень. А судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, тим більше у споживчому спорі, де професійний кредитор володіє всією первинною інформацією та має обов`язок її зберігати.

Тому суд оцінює розрахунок як достатній для підтвердження заявленої структури вимог і для встановлення неповернутого тіла кредиту у поєднанні з банківською випискою, але недостатній для стягнення відсотків у заявленому розмірі.

7. Оцінка доказів щодо відсоткової ставки та умов користування кредитом.

Матеріали справи містять посилання на відсоткові умови кредитної картки та на можливість застосування підвищеної ставки у разі прострочення. Такі умови можуть бути складовою договірних правовідносин лише за умови, що суд має можливість встановити, яка саме редакція умов діяла у відповідний період, коли і як вона була доведена до відома відповідача, чи погодився відповідач із нею, та як вона співвідноситься з фактичними операціями.

Загальні умови, правила або тарифи Банку не можуть самі по собі замінити індивідуальне доведення істотних умов споживчого кредиту. У спорах про кредитну картку особливо важливо відрізняти загальне існування тарифів від доведеності того, що саме ці тарифи, саме в цій редакції, саме в цей період і саме щодо цього споживача були належним чином доведені та погоджені.

Позивач не надав суду достатнього комплексу доказів, який би дозволяв перевірити всю історію застосування відсоткових умов до відповідача впродовж періоду з 2018 року до 2024 року, з урахуванням змін кредитного ліміту і прострочення. Відсутність такої перевірюваності має наслідком недоведеність відсоткової частини вимог.

8. Оцінка досудової вимоги та достроковості.

Матеріали справи містять письмову вимогу Банку про погашення заборгованості із зазначенням суми боргу станом на 04.06.2024 та строку тридцять днів з моменту отримання листа.

Суд оцінює цю вимогу як доказ того, що Банк формально сформулював претензію до відповідача та повідомив у ній про намір вимагати погашення заборгованості. Водночас матеріали справи не містять належних доказів вручення або доставки цієї вимоги відповідачу у спосіб, що дозволяє перевірити факт доведення її змісту до відома споживача.

За таких обставин вимога не може бути використана як повноцінний доказ дотримання спеціальної процедури дострокового повернення кредиту, передбаченої частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у тій частині, у якій позивач пов`язує з нею право вимагати повернення всієї суми кредиту та нарахувань.

Разом із тим відсутність належних доказів доставки вимоги не спростовує встановлений судом факт наявності неповернутого тіла кредиту, підтвердженого банківським обліком. Вона додатково підтверджує неповноту доказового ланцюга саме щодо повного обсягу заявлених вимог і «прибуткових» нарахувань.

9. Оцінка доводів Банку про право на стягнення всієї суми.

Довід Банку про те, що відповідач користувався кредитом і тому має сплатити всю заявлену суму, суд приймає лише частково.

Факт користування кредитом підтверджує обов`язок повернути фактично використані та неповернуті кошти. 

Кредитодавець повинен довести, що він діяв відповідально, належно інформував споживача про повну вартість кредиту та реальну річну процентну ставку, належно оцінював кредитоспроможність, належно погоджував істотні зміни умов і надав розрахунок, який піддається судовій перевірці.

У цій справі ці обставини у необхідному обсязі не доведені. Тому довід Банку про стягнення всієї суми боргу відхиляється.

10. Загальний висновок за результатами оцінки доказів.

Оцінивши докази у сукупності, суд доходить висновку, що позивач довів лише загальне існування між сторонами кредитних правовідносин та факт користування відповідачем кредитною лінією у певний період.

Водночас цього недостатньо для стягнення заявленої суми заборгованості.

Позивач не надав суду такого розрахунку та таких первинних даних, які дозволяли б встановити, які саме суми кредитних коштів сформували заявлену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36 883,71 грн., коли саме ці суми були використані, який строк користування ними був установлений, які платежі відповідача були зараховані на погашення тіла кредиту, які — на погашення відсотків, та як багаторазові зміни кредитного ліміту вплинули на структуру боргу.

Суд окремо враховує, що у справі заявлена кредитна лінія з неодноразовою зміною кредитного ліміту. За такої моделі сама підсумкова назва складової боргу як «заборгованість за сумою кредиту» не доводить, що ця сума є саме чистим неповернутим тілом кредиту. Без перевірюваних даних про кожне використання кредитного ресурсу, погашення, стан заборгованості на дати зміни ліміту та порядок розподілу платежів суд не може виключити, що до заявленого «тіла» включені або фактично перенесені інші нарахування, у тому числі відсотки чи наслідки попереднього прострочення.

Отже, встановлена судом неперевірюваність структури боргу стосується не лише відсотків у сумі 21 243,04 грн., а й заявленого тіла кредиту у сумі 36 883,71 грн., оскільки ця сума також не підтверджена як самостійно відокремлена, чиста і перевірювана сума фактично використаних та неповернутих кредитних коштів.

Також позивач не довів належного виконання принципу відповідального кредитування: у матеріалах справи відсутні результати оцінки кредитоспроможності відповідача, зокрема при істотних збільшеннях кредитного ліміту; відсутні докази індивідуального інформування відповідача про повну вартість кредиту та реальну річну процентну ставку при таких змінах; відсутні докази належної згоди відповідача на кожну істотну зміну умов кредитування; відсутні належні докази доставки досудової вимоги.

За таких обставин суд не має правових підстав самостійно виділяти із неперевірюваної загальної заборгованості суму, яку можна було б стягнути як тіло кредиту. Таке виділення означало б реконструкцію кредитного обліку замість професійного кредитора та фактичне припущення на користь позивача, що є неприпустимим у споживчому спорі.

Тому заявлені вимоги не доведені у належному та достатньому обсязі ні в частині тіла кредиту, ні в частині відсотків.

ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Суд визнає, що матеріали справи підтверджують загальне існування між сторонами кредитних правовідносин та користування відповідачем кредитною лінією у певний період. Однак цього недостатньо для задоволення позову, оскільки предметом стягнення є не абстрактне «користування кредитом», а конкретна, перевірна і юридично обґрунтована сума заборгованості.

Позивач просить стягнути 58 126 грн. 75 коп., з яких 36 883 грн. 71 коп. визначені як заборгованість за сумою кредиту, а 21 243 грн. 04 коп. — як заборгованість за відсотками. Однак у справі не подано такого розрахунку та таких первинних даних, які дозволили б суду встановити, які саме кредитні суми сформували заявлену заборгованість, коли саме вони були використані, який строк користування ними був установлений, які платежі відповідача були спрямовані на погашення тіла кредиту, які — на погашення відсотків, і як багаторазові зміни кредитного ліміту вплинули на структуру боргу.

Заявлена сума 36 883 грн. 71 коп. як заборгованість за сумою кредиту не може бути стягнута лише на підставі підсумкового облікового визначення Банку. У справі йдеться про кредитну лінію з неодноразовою зміною кредитного ліміту, а тому сама назва складової боргу як «тіло кредиту» не доводить, що ця сума є чистою, відокремленою та перевірною сумою фактично використаних і неповернутих кредитних коштів. Без перевірних даних про кожне використання кредитного ресурсу, погашення, стан заборгованості на дати зміни ліміту та порядок розподілу платежів суд не може виключити, що до заявленого «тіла» включені або фактично перенесені інші нарахування, у тому числі відсотки чи наслідки попереднього прострочення.

Заявлена сума 21 243 грн. 04 коп. відсотків також не підлягає стягненню, оскільки позивач не довів належного виконання обов`язків щодо відповідального кредитування, оцінки кредитоспроможності та індивідуального інформування споживача про повну вартість кредиту і реальну річну процентну ставку при істотних змінах кредитного ліміту. Крім того, поданий розрахунок не дає суду можливості перевірити базу, періоди, ставки, строки користування окремими сумами та вплив змін кредитного ліміту на відсоткові нарахування.

Суд також враховує, що позивач не довів належної доставки відповідачу досудової вимоги у спосіб, який дозволяє перевірити факт доведення її змісту до відома споживача. Це не є єдиною підставою для відмови у позові, але додатково підтверджує неповноту доказового ланцюга у частині дотримання спеціальних гарантій споживача.

Отже, заявлені вимоги не доведені у належному та достатньому обсязі ні в частині тіла кредиту, ні в частині відсотків. Суд не має правових підстав самостійно виділяти із неперевірної загальної заборгованості суму, яку можна було б стягнути як тіло кредиту, оскільки таке виділення означало б реконструкцію кредитного обліку замість професійного кредитора та припущення на користь позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог у цій справі стосується саме заявленого предмета, підстави, періоду та поданого позивачем доказового матеріалу. Такий висновок не є встановленням відсутності будь-яких правовідносин між сторонами взагалі, однак означає, що в межах цього провадження позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами право на стягнення саме заявленої суми у заявленій структурі.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, покладається на позивача та стягненню з відповідача не підлягає.

Витрати на професійну правничу допомогу та інші судові витрати, які підлягали б розподілу між сторонами, суду не заявлені та належними доказами не підтверджені.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України; ст. 1, 2, ч. 4 ст. 3, ст. 8–11, ч. 7 ст. 12, абз. 2–3 ч. 1 ст. 13, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування»; ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»; ст. 5, 7, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»; ч. 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»; ст. 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС; ст. 12, 13, 81, 89, 100, 141, 258–259, 263–265, 268, 274–279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 58 126,75 грн., — відмовити повністю.

Судовий збір, сплачений Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» за подання позову, покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», код ЄДРПОУ 14282829, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя:       І.Е. Бондаренко