ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року  Справа №918/680/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Мельник О.В.
суддя Василишин А.Р. 
суддя Філіпова Т.Л. 
секретар судового засідання Левчук Н.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" на рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 (суддя Церковна Н.Ф., повне рішення складено 03.12.2025)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кофітон" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ УКРАЇНА"
про стягнення 6 902 746,22 грн
за участю представників: 
позивача - Бордуніс О.В.,
відповідача - Бляшина М.С., Лавренчук Т.В.,
третьої особи - Приходи О.В., 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кофітон" 6 618 650,04 грн збитків, 284 096,18 грн неустойки та 103 541,19 грн судового збору.
Суд першої інстанції, враховуючи, що на відповідача як експедитора законом та договором покладено повну відповідальність за дії залучених ним третіх осіб, вказав, що наявний прямий причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача. Протиправні дії та бездіяльність ТОВ "ЕЦЛ Україна" є причиною, а збитки, які завдані ТОВ "Кофітон" - наслідком такої протиправної поведінки, а тому наявні підстави для стягнення суми збитків та неустойки.
Із врахуванням п.6.1., 6.2., 6.6. договору, а також вартості товару (кави зеленої), яка не поставлена відповідачем, суд зазначив, що прямі збитки щодо втрати товару визначаються в розмірі 148 212,32 доларів США (в т.ч. ПДВ 20% - 24702,05 дол.США), що еквівалентно становить - 6 190 102,37 грн. 
Крім того, господарський суд встановив, що для здійснення оплати за поставлений товар постачальнику позивачем було залучено кредитні кошти, відтак сума відсотків та комісії, сплачених на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" за використання ТОВ "Кофітон" кредитних коштів за оплату товару становить 55500,00 грн. 
Також суд, посилаючись на положення Інкотермс 2020 та Митного кодексу Європейського Союзу, зазначив, що ТОВ "Кофітон" як бенефіціар митної декларації, що була подана Schwarze & Consort GmbH, несе відповідальність за зобов`язаннями, які виникають у результаті її оформлення. Уся сукупність зазначених нормативно-правових актів та фактичних обставин однозначно вказує, що саме ТОВ "Кофітон" повинно нести фінансовий тягар суми імпортного мита /ПДВ та нарахованих відсотків, яка була сплачена представником - Schwarze & Consort GmbH, в інтересах та за рахунок українського імпортера.
Таким чином, суд дійшов висновку, наявний причинно-наслідковий зв`язок між порушенням Відповідачем умов договору про транспортне експедирування №A-7/2025 та заподіяного ТОВ "Кофітон" збитку пов`язаного із застосуванням рішення Головного митного управління Іцего (Німеччина) на загальну суму 7616 євро, що на момент подання цієї позовної заяви становить - 373 047,67 грн. 
Щодо нарахування неустойки господарський суд, враховуючи п.6.6.2. договору, заявку №80/25, якою погоджено термін доставки - 27.05.2025, а також те, що на день подання позовної заяви кількість днів затримки становить 58 днів, дійшов висновку про необхідність стягнення 284096,18 грн неустойки. 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ТОВ "ЕЦЛ Україна" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт, зокрема, вказує про порушення судом ст.1194 ЦК України, оскільки суд стягнув повну суму збитків із відповідача, ігноруючи страхування його відповідальності згідно договору страхування відповідальності перевізника/експедитора від 17.04.2025, укладеного із ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна". Відповідач, застрахувавши свою відповідальність як експедитора, передав ризики, пов`язані із втратою вантажу позивача страховій компанії, а тому за законом відповідач має сплачувати лише різницю між збитками та страховим відшкодуванням.
Також зауважує про безпідставне незалучення страхової компанії, ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" в якості третьої особи у даній справі, хоча рішення має преюдиційне значення для страхових виплат та безпосередньо впливає на права та обов`язки страховика, що свідчить про істотне порушення судом норм процесуального права, а саме ч.1 ст.50 ГПК України. 
Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив процесуальні норми щодо оцінки доказів, оскільки прийняв іноземні документи, надані позивачем, без нотаріально засвідченого перекладу українською мовою, що не відповідає ст.79 Закону України "Про нотаріат", ст.91 ГПК України та судовій практиці, зокрема, постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №910/20940/21.
Звертає увагу суду, що кредитний договір №010/84-14/2688 "Кредитування траншами" до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/190-2/468 від 25.05.2022 та повідомлення про вибірку кредитних коштів від 27.03.2025 не підписані, а матеріали справи не містять доказів того, що такі документи було підписано електронними цифровими підписами. Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для оцінки таких документів як таких, та відповідно стягнення відшкодування сплачених позивачем банківських відсотків за користування кредитними коштами в сумі 55500,00 грн.
Апелянт також зазначає про стягнення неіснуючих збитків, а саме ПДВ 20% (24702,05 доларів США) стягнуто без факту ввезення товару на митну територію України - об`єкт оподаткування не виник згідно пп."в" п.185.1 ст.185 ПК України, а тому збитки позивачем не понесені.
Вказує на неправомірність стягнення відшкодування імпортного мита/ПДВ в сумі 7574 євро та пені 42 євро, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що товар (вантаж) дійсно не залишив території Європейського Союзу.
Щодо стягнення неустойки в сумі 5800,00 євро (284096,18 грн) скаржник зауважує, що матеріалами справи підтверджується те, що вантаж втрачено внаслідок його крадіжки, а це саме по собі виключає можливість стягнення неустойки за порушення п.6.6.2 договору про транспортне експедирування №A-7/2025 за порушення строків доставки вантажу. У даній справі пред`явлено вимогу щодо відшкодування збитків за втрату такого вантажу у зв`язку із деліктом (протиправними діями третіх осіб), а отже, не може іти мова про відповідальність за невиконання договірного зобов`язання в частині строків доставки. 
Також зазначає про те, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача про наявність форс-мажорних обставин, оскільки протиправні дії третіх осіб (крадіжка) є підставою для звільнення від відповідальності за п.9.1 договору та ч.2 ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні".
Апелянт подав доповнення до апеляційної скарги, згідно яких просив врахувати судову практику Верховного Суду щодо належного порядку відшкодування шкоди та застосування ст.1194 ЦК України, зокрема, постанови від 26.08.2018 у справі №910/1978/17, від 14.12.2021 у справі №147/66/1, від 20.08.2024 у справі №712/9328/21. 
Із урахуванням правових позицій Верховного Суду, скаржник вважає, що ТОВ "ЕЦЛ Україна" є неналежним відповідачем у цій справі, натомість належним відповідачем є ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" - страховик, який за договором страхування прийняв на себе ризик відповідальності експедитора. Відтак, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, що не було враховано господарським судом. 
У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, з урахуванням ст.618 ЦК України, ст.14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", пп.2.2.5. договору про транспортне експедирування, вказує, що саме ТОВ "ЕЦЛ Україна" є належним відповідачем у даній справі як сторона договору транспортного експедирування та особа, зобов`язана перед позивачем. Наявність будь-яких договорів страхування або залучення третіх осіб відповідачем не змінює обсягу його договірних зобов`язань та не позбавляє позивача права на звернення з вимогами безпосередньо до експедитора. 
Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм щодо оцінки доказів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки положення ст.10, 91 ГПК України не свідчать про недопустимість доказів, поданих іноземною мовою. Подання таких документів разом із перекладами українською мовою відповідає вимогам процесуального закону, а сам по собі спосіб засвідчення перекладу не визначений законом як безумовна та імперативна умова допустимості письмового доказу. Подані позивачем документи оцінюються у сукупності з іншими доказами, які узгоджуються між собою, доповнюють один одного та утворюють цілісну й послідовну систему доказування. Саме такий підхід прямо передбачений ст. 86 ГПК України та був правомірно застосований судом першої інстанції.
Відповідач також зазначає, що посилання відповідача на наявність договору страхування відповідальності експедитора не впливають на обсяг та характер його відповідальності перед клієнтом. Страхування відповідальності є способом забезпечення майнових інтересів самого експедитора та не є підставою для заміни боржника у договірному зобов`язанні. Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність" не містить жодної норми, яка б передбачала припинення або обмеження відповідальності експедитора перед клієнтом у разі наявності договору страхування. 
Вважає, що посилання відповідача на положення ст.1194 ЦК України є помилковими, оскільки зазначена норма регулює деліктні правовідносини та не підлягає застосуванню у спорі, що виник із неналежного виконання договірного зобов`язання. У межах договірних правовідносин експедитор зобов`язаний відшкодувати клієнту завдані збитки в повному обсязі незалежно від наявності чи розміру страхового покриття. 
Крім того, зазначає, що наведені відповідачем посилання на форс-мажорні обставини є необґрунтованими, оскільки відсутні ознаки надзвичайності та невідворотності обставин у розумінні ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між заявленими відповідачем обставинами та неможливістю виконання ним зобов`язань.
Вказує, що заявлені у позові збитки мають комплексний характер та охоплюють вартість втраченого товару, обов`язкові податкові й митні платежі, додаткові фінансові витрати, пов`язані з фінансуванням оплати товару, а також інші витрати та нарахування, що виникли у зв`язку з порушенням установлених процедур міжнародного перевезення та митного оформлення. Усі ці витрати є реальними, документально підтвердженими та такими, що виникли саме внаслідок порушення позивачем умов договору транспортного експедирування за умов наявності його вини, а тому доводи апелянта про безпідставність розміру частини заявлених вимог є необґрунтованими. 
Також вважає, що подане відповідачем доповнення до апеляційної скарги не містить нових юридично значущих обставин, не спростовує висновків суду першої інстанції та фактично зводиться до повторення правової позиції, яка вже була предметом оцінки суду та обґрунтовано відхилена. Твердження про те, що ТОВ "ЕЦЛ Україна" є неналежним відповідачем, ґрунтується на неправильному тлумаченні ст.1194 ЦК України та не відповідає правовій природі спірних правовідносин.
Відповідач просить апеляційну скаргу ТОВ "ЕЦЛ Україна" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 - без змін. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна". 
13.03.2026 року від третьої особи надійшли письмові пояснення, згідно з яких зазначає, що предметом дослідження у даному судовому процесі є спірні договірні правовідносини між позивачем та відповідачем, що виникли під час виконання умов договору про транспортне експедирування №А-7/2025 від 03.04.2025 року, а саме відповідальність експедитора перед замовником за невиконання договірних зобов`язань щодо належного перевезення вантажу та відшкодування в зв`язку з неналежним виконанням договору експедирування збитків. Натомість, ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" не є ні стороною, ні вигодонабувачем за вказаним договором, а тому незалучення судом першої інстанції страховика до участі у справі не призвело до прийняття судом першої інстанції помилкового рішення. 
Третя особа, посилаючись на пп.7.2.3., 7.4.18., 9.4. договору страхування, ст.629 ЦК України, зауважує про право, так і обов`язок страховика здійснити ретельне, об`єктивне розслідування випадку, що має ознаки страхового. Відтак, повідомляє суд, що за даним випадком триває розслідування, зокрема, 04.03.2026 року Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/4594/26 розглянуто скаргу представника ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" Климчука Сергія на бездіяльність посадових осіб Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, стосовно невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зобов`язано уповноважених осіб Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання органом досудового розслідування копії ухвали слідчого судді, внести відомості за заявою представника ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" Климчука Сергія №138/19 від 06.02.2026 про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст.214 КПК України.
Зауважує, що саме експедитор, а не страховик є особою, на яку покладено обов`язок відповідати за дії третіх осіб, які були ним залучені до виконання договору експедирування. Таким чином, за відсутності встановлення місцезнаходження водія експедитора, відомостей про вантаж позивача, відсутності документів компетентних органів про встановлення винуватих осіб, причетних до випадку, що має ознаки страхового та набрання такими документами чинності, посилання скаржника у даному судовому процесі на ст.1194 ЦК України є передчасним.
Щодо доводів апелянта про форс-мажорні обставини третя особа вказує, що скаржником до матеріалів справи не надано доказів щодо відсутності можливості виконати зобов`язання за договором експедирування. Також, матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення позивача відповідачем про форс-мажорні обставини, а також доказів звернення до ТПП України та надання їй у відповідь на звернення документів та / або сертифікату, які б засвідчували настання форс-мажорних обставин, які об`єктивно унеможливили виконання відповідачем зобов`язань за договором страхування. 
18.04.2026 року відповідач подав клопотання про постановлення окремої ухвали щодо третьої особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням суду ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" про вчинення кримінального правопорушення ТОВ "ЕЦЛ Україна", а саме, що втрата вантажу кави під час перевезення з Гамбурга до Київської області сталася внаслідок шахрайських дій ТОВ "ЕЦЛ Україна" та Егopejskie Centrum Logistyczne Sp. z.z.o. з метою незаконного отримання страхового відшкодування. 
Водночас, з огляду на те, що до зазначеного клопотання було долучено лист прокуратури Гамбурга, викладений німецькою мовою, та з урахуванням відсутності у відповідача офіційного перекладу на момент подання клопотання, 20.04.2026 відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи належним чином оформленого перекладу листа прокуратури Гамбурга від 02.04.2026 українською мовою із нотаріально засвідченим підписом перекладача.
Розглядаючи вказані клопотання колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.246 ГПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відтак, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню порушення. За своєю правовою природою окрема ухвала суду є особливим видом судового рішення, за допомогою якого реалізується процесуальний механізм фіксації судом виявлених під час судового розгляду справи порушень закону (законодавства) чи недоліків у діяльності відповідних суб`єктів з метою доведення їх до відома уповноважених органів задля їх усунення та недопущення в майбутньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 у справі №490/10876/23). 
Водночас, постановлення окремої ухвали є правом суду та належить до його дискреційних повноважень, що реалізуються з урахуванням обставин конкретної справи.
Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідач не позбавлений можливості самостійно захистити свою ділову репутацію шляхом звернення з відповідним позовом до ПрАТ "СК "ПЗУ Україна", має право звернутися до правоохоронних органів із заявою про скоєний злочин, а також не довів неможливості захисту своїх прав іншим способом, ніж подання цього клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали щодо третьої особи та клопотання про долучення нових доказів як похідного від нього. 
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.04.2025 року між ТОВ "ЕЦЛ Україна" (експедитор) та ТОВ "Кофітон" (замовник) укладено договір про транспортне експедирування № A-7/2025 (т.1, а.с.24-27), згідно з п.1.1. якого експедитор зобов`язується за плату та за рахунок замовника надати транспортно-експедиторські послуги, пов`язані з організацією та забезпеченням перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів замовника, а також додаткових послуг, необхідних для поставки вантажу. 
Пунктами 1.2, 1.3. договору передбачено, що експедитор надає замовнику транспортно-експедиторські послуги відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", Цивільним та Господарським кодексами України, Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (CMR) (1956). 
Умови виконання конкретних перевезень, а також перелік операцій, які необхідні для надання послуг за цим договором, узгоджуються сторонами в заявках. Заявка є невід`ємною частиною даного договору (п.1.3. договору). 
Позивачем, відповідно до договору поставки товару №73 від 03.01.2025 року, укладеного із постачальником Ecom Agroindustrial Corp Ltd (Еком Агроіндастріал Корпорейшн Лтд), місце реєстрації - Швейцарія, придбано зелену каву. 
Відповідно до Інвойсу №425.15176 від 14.04.2025 (т.1, а.с.33) за вказаним договором поставки вартість партії товару зеленої кави - В`єтнамська робуста 1-го сорту, 18-го ґатунку, мокре полірування, Блакитний дракон становить 123 510,27 USD (доларів США). Умови поставки визначені - Free Carrier Schwarze Hamburg (FCA Гамбург). 
15.05.2025 сторонами підписано заявку №80/25 до договору про транспортне експедирування № A-7/2025 від 03.04.2025 на виконання перевезення вантажу "кава зелена в мішках, до 22 т" за маршрутом Гамбург-Софіївська Борщагівка (Україна). Дата завантаження - 20.05.2025, термін доставки - 27.05.2025 (т.1, а.с.36).
ТОВ "ЕЦЛ Україна" (як експедитор) на підставі договору перевезення вантажів в міжнародному сполученні №01/1201 від 12.01.2016 року, укладеному з Europejskie Centrum Logistyczne Sp. z o.o. (Польща) було надано експедиційну заявку на виконання замовлення від ТОВ "Кофітон" з організації перевезення вантажу. 
15.05.2025 між Europejskie Centrum Logistyczne Sp. z o.o. (Польща) та SIA 4FRIENDS (Латвія) було оформлено замовлення для перевізника №15-3/05/2025/YB, відповідно до якої перевізник SIA 4FRIENDS зобов`язався доставити вантаж з м.Гамбур (Німеччина) у м. Київ (Україна).
20.05.2025 водій Kavka Viacheslav прибув за адресою Schwarze & Consort. GmbH Afrikastr. 4 D-20457 Hamburg (Гамбург), де відбулося завантаження вантажу - кави в мішках, загальною вагою 19 296 кг, у транспортний засіб.
21.05.2025 представник перевізника (SIA 4FRIENDS) повідомив, що водій зупинився на 24-годинну паузу і після цього зв`язок з представниками SIA 4Friends та водієм перевізника відсутній. 
26.05.2025 Europejskie Centrum Logistyczne Sp. z o.o. подано заяву про викрадення вантажу в поліцію м. Жешув, Польща. 
28.05.2025 року на адресу відповідача надіслано претензію №523 із вимогою про відшкодування вартості товару та супутніх втрат із доказами здійснених витрат, яка повернулась позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Разом з тим, зазначена претензія, також, була надіслана представникам відповідача електронними засобами зв`язку на адреси ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Електронним засобами зв`язку співробітники позивача отримали сканкопію листа із проханням відповідача про надання додаткових документів у зв`язку із розглядом ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" випадку зникнення транспортного засобу із товаром. 
Позивачем листом №588 від 11.06.2025 року на адресу відповідача направлено запитувані документи у повному обсязі, які було повернено поштовою установою на адресу позивача у зв`язку із спливом часу зберігання.
18.06.2025 року позивач надіслав на адресу місцезнаходження відповідача додаткову претензію №731 про збитки, як пов`язані із товаром, а саме, нарахування штрафу та імпортного мита/ПДВ на території Німеччини, у зв`язку з тим, що товар не залишив територію Європейського союзу.
Враховуючи відсутність відповіді на вказану претензію та відповідно не відшкодування останнім оплати заявлених збитків у добровільному порядку, ТОВ "Кофітон" звернулося з даним позовом до суду. 
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст.525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами 1, 2 ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що договірна відповідальність виникає при порушенні цивільного договірного зобов`язання, яке може полягати у невиконанні або у неналежному виконанні стороною свого зобов`язання.
Натомість, деліктна відповідальність на відміну від договірної передбачає необхідність встановлення протиправного винного діяння (дії або бездіяльності) конкретної особи, яким завдано шкоди майну потерпілого.
Судами встановлено, що 03.04.2025 року між ТОВ "ЕЦЛ Україна" (експедитор) та ТОВ "Кофітон" (замовник) укладено договір про транспортне експедирування №A-7/2025. 
Частиною 1, 2 ст.901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ст.929 ЦК України, яка кореспондується зі ст.316 ГК (в чинній редакції на момент вчинення правочину) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Згідно ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ст.638 ЦК України, яка кореспондується зі ст.180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Колегія суддів, враховуючи презумпцію правомірності правочину, встановлену ст.204 ЦК України, яка не спростована жодною стороною, та відповідно відсутність обставин визнання недійсним договору у даній справі, дійшла висновку, що договір про транспортне експедирування №A-7/2025 від 03.04.2025 року є таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки сторін господарського зобов`язання, є обов`язковим для виконання сторонами в силу ст. 629 ЦК України та містить в собі погоджені ними умови, на яких сторони домовилися реалізувати свої права та обов`язки.
Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність" згідно зі ст.4 якого транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб`єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб`єкти господарювання. 
У відповідності до ст.14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.
Згідно зі ст.932 ЦК України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.
Статтею 934 ЦК України визначено, що за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 Цивільного кодексу України ("Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання"). 
Аналогічні положення сторони передбачили у п.п.2.2.5 договору про транспортне експедирування, а саме: до обов`язків експедитора, відноситься, зокрема, у випадку залучення третіх осіб до надання послуг за цим договором нести відповідальність за дії таких осіб перед замовником як за власні.
Відповідно до умов п. 6.1, 6.2. договору про транспортне експедирування, сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків за даним договором. У разі спричинення збитку одній стороні з вини іншої сторони, винна сторона зобов`язана відшкодувати збиток іншій стороні в повному об`ємі, відповідно до чинного законодавства України.
Підпунктами 6.6.1., 6.6.3. договору визначено, що експедитор несе наступну відповідальність: за втрату, псування і пошкодження вантажу, що виникли з його вини або винних дій залучених ним третіх осіб - в сумі фактично понесених збитків.
Експедитор несе повну матеріальну відповідальність за втрату, недостачу та/або псування вантажу, прийнятого до перевезення, які виникли з його вини внаслідок втрати та/або пошкодження (знищення) вантажу під час його перевезення, в розмірі вартості втраченого та/або пошкодженого (знищеного) вантажу та інших збитків, пов`язаних із втраченим (зіпсованим) вантажем. До вартості втраченого та/ або пошкодженого (знищеного) вантажу Замовник має право додатково включити, в тому числі, суму сплачених митних платежів щодо такого вантажу, суму вартості транспортування та інших витрат пов`язаних із вантажем до моменту його отримання в місці кінцевої доставки.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.06.2019 у справі №907/603/17, вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту, презюмується.
Із аналізу наведеного, в т.ч. положень договору та закону, вбачається, що експедитор відповідає за збереження товару протягом усього періоду виконання договору транспортного експедирування, у тому числі за дії залучених ним третіх осіб, та несе перед замовником повну відповідальність за його втрату, нестачу або пошкодження незалежно від фактичного виконавця перевезення.
При цьому, судом враховується, що 09.06.2025 ТОВ "ЕЦЛ Україна" подано до Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Рівненській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України (крадіжка, вчинена у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану).
02.07.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань правоохоронним органом внесено запис щодо кримінального провадження 12025181010001464 від 02.07.2025 за ч.4 ст.185 КК України за заявою ТОВ "ЕЦЛ Україна" та визнано його потерпілим.
Разом з тим, сторонами не надано доказів встановлення особи, яка могла вчинити викрадення вантажу, а тим більше - доказів притягнення такої особи до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для кваліфікації спірних правовідносин як деліктних.
Відтак, враховуючи наявність між сторонами чинного договору та відсутність підстав для застосування деліктної відповідальності, суд дійшов висновку, що правовідносини сторін виникли на підставі договору транспортного експедирування №A-7/2025 від 03.04.2025, а отже спірні правовідносини щодо відшкодування шкоди є договірними.
Натомість, ТОВ "ЕЦЛ Україна", заперечуючи проти заявленого позову, посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 1194 ЦК України та вважає, що належним відповідачем у справі є ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", оскільки відповідач застрахував свою відповідальність як експедитор і передав ризики, пов`язані з втратою вантажу позивача, саме страховикові.
Оцінюючи вказані доводи апелянта колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. 
17.04.2025 року між ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (страховик) та ТОВ "ЕЦЛ Україна" укладено договір страхування відповідальності перевізника/експедитора (акцепт №312.994294186.2003), згідно з п.3.1., 3.2. якого предметом договору є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування відповідно до п.1.6. акцепту, страховику на умовах, визначених договором. Об`єктом страхування за договором є: відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну внаслідок ризиків, передбачених п.1.6. акцепту.
27.05.2025 року страхувальник ТОВ "ЕЦЛ Україна" звернулося до ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" із заявою про настання збитку, в якій повідомило страховика про подію, яка має ознаки страхового випадку, а саме, що в Німеччині, в місті Гамбург за адресою завантаження: Schwarze & Consort. GmbHAfrikastr. 4 D-20456 зник автомобіль DAF XF 460 FT з вантажем вартістю 123 510,27 USD (доларів США) без урахування ПДВ та інших витрат і місце знаходження вантажу не відоме; зник представник кінцевого перевізника та водій SIA 4Friends, який здійснював перевезення вантажу (т.1, а.с.134). 
Відповідно до п.50, 59 ст.1 Закону України "Про страхування", страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства; страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, ризик виникнення якої застрахований, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування або відповідно до законодавства. 
Частиною 1 ст.103 Закону України "Про страхування" передбачено, що у разі необхідності страховик, об`єднання страховиків або уповноважені ними особи направляють запити про надання відомостей щодо події, що має ознаки страхового випадку, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я, юридичних осіб, які володіють інформацією про обставини події, що має ознаки страхового випадку, а також можуть самостійно або із залученням у встановленому законодавством порядку інших осіб з`ясовувати причини, наслідки та обставини події, що має ознаки страхового випадку.
Згідно з п. 6.1. акцепту договору страхування, страховик приймає рішення про визнання або невизнання події страховим випадком протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів після отримання від застрахованої особи (або вигодонабувача) всіх документів, що встановлюють факт настання, причини, обставини страхового випадку та розмір шкоди (збитків), визначених у розділі 10 Оферти. 
Відповідно до п.7.1. оферти договору страхування, страховик має право, зокрема, перевіряти інформацію, надану страхувальником, а також виконання ним вимог та умов договору; з`ясовувати причини, обставини і наслідки страхового випадку, звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій у порядку, визначеному ст. 103, 113 Закону України "Про страхування".
Відповідно до пп.7.2.3. оферти договору страхування, страховик зобов`язаний: встановити факт, причини та обставини події, яка може бути визнана страховим випадком за договором страхування. 
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у страховика наявне як право, так і обов`язок здійснити ретельне, об`єктивне розслідування випадку, що має ознаки страхового.
Апеляційним судом беззаперечно встановлено, що доказів визнання факту втрати вантажу страховим випадком та здійснення страхової виплати експедитору страховиком, сторонами суду не надано.
При цьому, суд зауважує, що договір страхування, укладений між експедитором та страховою компанією, є самостійним правочином, стороною якого ТОВ "Кофітон" не є, а відтак він не породжує для позивача обов`язку звертатися за захистом своїх прав до страховика, оскільки з урахуванням положень ст.932 ЦК України, ст.14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" та п.п. 2.2.5 договору про транспортне експедирування, саме ТОВ "ЕЦЛ Україна" як експедитор несе відповідальність за збереження товару, у зв`язку з чим посилання відповідача на наявність договору страхування відповідальності експедитора не впливають на обсяг та характер його відповідальності перед замовником, а відтак саме експедитор є належним відповідачем у даній справі, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду про договірний характер спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про необхідність застосування ст.1194 ЦК України є помилковими, оскільки зазначена норма регулює деліктні правовідносини та не підлягає застосуванню у спорі, предметом якого є відшкодування шкоди, завданої неналежним виконання договірного зобов`язання експедитором.
Посилання відповідача на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 26.08.2018 у справі №910/1978/17, від 14.12.2021 у справі №147/66/1, від 20.08.2024 у справі №712/9328/21, та необхідність врахування їх при розгляді даної справи, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки у вказаних справах мали місце інші фактичні обставини, відмінні від обставин у цій справі (деліктні правовідносини, зокрема, правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у випадках спричинення дорожньо-транспортних пригод), а тому висновки, викладені в них, не є релевантними для перегляду оскаржуваного рішення у межах даної справи. 
Щодо заявленого позивачем до стягнення розміру прямих збитків у частині вартості товару апеляційний суд зазначає таке. 
Судом встановлено, що відповідно до інвойсу №425.15176 від 14.04.2025 вартість товару (кави зеленої), який підлягав поставці відповідачем, становить 123510,27 доларів США.
Згідно з банківською випискою АТ "Райффайзен Банк" від 02.05.2025 та SWIFT-повідомленням від 02.05.2025, позивачем перераховано зазначені грошові кошти на користь постачальника Ecom Agroindustrial Corp Ltd, що підтверджує факт здійснення відповідного платежу.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт посилається на відсутність нотаріально засвідченого перекладу інвойсу №425.15176 від 14.04.2025 та SWIFT-повідомлення від 02.05.2025, у зв`язку з чим вважає такі докази недопустимими та неналежними. Водночас, апелянт не ставить під сумнів саме суму вартості товару, що вбачається з відзиву на позовну заяву, з апеляційної скарги, заяви відповідача до страхової компанії про настання збитку (т.1, а.с.135), та свідчить про відсутність спору щодо кількісного показника заявлених збитків. 
Колегія суддів, надаючи оцінку вказаним доводам апелянта, зауважує, що платіж було здійснено за допомогою SWIFT - Міжнародної міжбанківської системи міжбанківської системи передачі інформації та здійснення платежів, що використовується для здійснення міжнародних розрахунків. Зі змісту SWIFT-повідомлення можливо встановити дату здійснення операції, суму платежу, а також банки відправника і отримувача, що дає змогу ідентифікувати відповідний платіж як такий, що відповідає інвойсу від 14.04.2025. 
Крім того, зазначені відомості підтверджуються банківською випискою АТ "Райффайзен Банк", складеною українською мовою, яка відображає рух коштів за рахунком позивача та підтверджує фактичне здійснення фінансової операції, а у сукупності з іншими доказами - реальність відповідної господарської операції. 
Колегія суддів також враховує, що відсутність нотаріального засвідчення перекладу сама по собі не є безумовною підставою для визнання доказу недопустимим, якщо його зміст є зрозумілим, узгоджується з іншими матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Відтак, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, з урахуванням їх взаємозв`язку з предметом доказування та того, що відповідач не заперечує саме розмір вартості товару, колегія суддів дійшла висновку про доведеність вартості товару та факту здійснення його оплати у сумі 123 510,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову (41,7651 грн за 1 долар США) становить 5 158 418,78 грн.
З огляду на викладене, враховуючи передбачену п.2.2.5, 6.6.1, 6.6.3 договору відповідальність експедитора за втрату товару, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 5158418,78 грн (123 510,27 доларів США * 41,7651 грн), що становлять вартість товару, який не був поставлений.
Разом із тим, позивач просить стягнути, окрім вартості товару, суму податку на додану вартість у розмірі 20 %, що становить 24 702,05 доларів США.
Апеляційний суд, оцінюючи наявність правових підстав для стягнення податку на додану вартість, враховує, що відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України (далі - ПК України), об`єктом оподаткування є операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України (пп. "в"). 
З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Відповідно до ч.1 ст.9 Митного кодексу України (далі - МК України), територія України, зайнята сушею, територіальне море, внутрішні води і повітряний простір, а також території вільних митних зон, штучні острови, установки і споруди, створені у виключній (морській) економічній зоні України, на які поширюється виключна юрисдикція України, становлять митну територію України.
Згідно з п.187.8 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.
Таким чином, обов`язок зі сплати податку на додану вартість виникає виключно за умови фактичного ввезення товару на митну територію України та його митного оформлення. 
Натомість, докази перетину товаром митного кордону України або його поміщення у митний режим імпорту, а також відомості щодо подання митної декларації для його оформлення, сторонами суду не надані. 
За таких обставин відсутні визначені податковим законодавством передумови виникнення обов`язку зі сплати податку на додану вартість, а відтак і правові підстави для стягнення з відповідача збитків в сумі 24 702,05 доларів США (1031683,59 грн). Вказане не було враховано судом першої інстанції, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
Щодо стягнення відшкодування сплачених позивачем банківських відсотків за користування кредитними коштами в сумі 55500,00 грн, апеляційний суд враховує, що як вбачається з позовної заяви, ТОВ "Кофітон" для здійснення оплати за поставлений товар постачальнику було залучено кредитні кошти відповідно до Кредитного договору №010/84-14/2688 "Кредитування траншами" до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/190-2/468 від 25.05.2022 (т.1, а.с.39-43). 
Відповідно до Повідомлення про вибірку кредитних коштів від 27.03.2025 року сума залучених кредитних коштів становить 5 000 000,00 грн (т.1, а.с.46).
З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути суму відсотків та комісії, сплачених на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" за використання кредитних коштів за оплату товару. 
Разом із тим, апеляційний суд зазначає, що залучення ТОВ "Кофітон" кредитних коштів для фінансування закупівлі товару на умовах сплати відсотків за користування такими коштами є підприємницьким ризиком позивача та належить до сфери його господарської самостійності.
Залучення позивачем кредитних коштів на таких умовах зумовлене виключно його власним волевиявленням, у зв`язку з чим обов`язок зі сплати відсотків за користування кредитними коштами не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача.
При цьому, договір транспортного експедирування не передбачає віднесення витрат у вигляді відсотків за користування кредитними коштами до складу збитків або вартості товару, за збереження якого відповідає експедитор.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про відшкодування 55500,00 грн - 16 % річних та 0,2 % річних комісії за користування кредитними коштами є безпідставними та задоволенню не підлягають, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у вказаній частині.
Оцінюючи доводи апелянта щодо неправомірності стягнення відшкодування імпортного мита/ПДВ та пені за прострочену сплату податку з обороту імпорту/ПДВ, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Судом встановлено, що на виконання зобов`язань за договором транспортного експедирування №А-7/2025 від 03.04.2025, між ТОВ "Кофітон" та ТОВ "ЕЦЛ Україна" було підписано заявку №80/25 від 15.05.2025 (т.1, а.с.36), згідно зі змістом якої особою відповідальною за замитнення товару визначено Schwarze & Consort GmbH (D-20457 Hamburg). 
У подальшому на виконання зобов`язань за договором транспортного експедирування №А-7/2025 від 03.04.2025 та в межах договору перевезення вантажів в міжнародному сполученні №ECL 01/1201 від 12.01.2016 (т.1, а.с.117-119), ТОВ "ЕЦЛ Україна" було надано замовлення для перевізника №15-3/05/2025/YB від 15.05.2025 (т.1, а.с.180-184) на перевезення спірного товару. 
Зі змісту вказаних правочинів судом встановлено, що особою відповідальною за митне оформлення товару визначено Schwarze & Consort GmbH. 
Відповідно до умов інвойсу № 425.15176 від 14.04.2025, товар був проданий ТОВ "Кофітон" на умовах FCA Hamburg (відповідно до Інкотермс 2020).
Згідно з правилами "Інкотермс 2020. Правила МТП з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі" за умовами FCA (розділ, B7, підрозділ b) визначено, що до обов`язку покупця в частині "Очищення для імпорту2 відноситься: "Де це застосовується, покупець повинен сплатити та здійснити всі формальності, що вимагаються будь-якою країною транзиту та країною імпорту, такі як: імпортна ліцензія та будь-яка ліцензія, що вимагається для транзиту; контроль безпеки товару при імпорті та будь-якому транзиті; передвідвантажувальна інспекція; і будь-який інший офіційний дозвіл.".
16.07.2025 року ТОВ "Кофітон" отримало від логістично-складського оператора Schwarze & Consort GmbH вимогу про оплату суми імпортного мита /ПДВ в розмірі - 7574,00 євро та пені за прострочену сплату податку з обороту імпорту / ПДВ в розмірі - 42,00 євро щодо товару, що знаходився у неприбулому транспортному засобі - кави зеленої відповідно до Інвойсу № 425.15176 від 14.04.2025, у зв`язку з порушенням митних правил Європейського союзу. 
Підставою для нарахування зазначеного податку та відсотків є офіційне повідомлення Головного митного управління Іцего (Німеччина) (Hauptzollamt Itzehoe - Einfuhrabgabenbescheid) від 08.07.2025, видане на підставі ст.79(1)(а) Митного кодексу Європейського Союзу.
Згідно з Регламентом (ЄС) №952/2013 Європейського парламенту і Ради від 09.10.2013 року, що встановлює Митний кодекс Європейського Союзу визначено, у ст.77 (3): "У випадку, коли митну декларацію подає особа, яка діє від імені іншої особи, остання також несе зобов`язання, що виникають у зв`язку з цією декларацією.".
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, ТОВ "Кофітон" як бенефіціар митної декларації, що була подана Schwarze & Consort GmbH, несе відповідальність за зобов`язаннями, які виникають у результаті її оформлення.
Стаття 79 (1) (а) Митного кодексу Європейського Союзу визначає, що "Митний борг при імпорті виникає у разі незаконного виведення товарів з-під митного контролю, що підлягають сплаті ввізного мита.".
Статтею 114 (1) Митного кодексу Європейського Союзу встановлено, що: "Відсотки на заборгованість нараховуються на суму ввізного або вивізного мита з дня закінчення встановленого строку до дня сплати.".
Згідно зі статтею 146 (1) (b) Директиви Ради 2006/112/ЄС від 28.11.2006 року "Про спільну систему ПДВ" Держави-члени звільняються від ПДВ щодо постачання товарів, що відправляються або транспортуються до пункту призначення за межами Співтовариства постачальником або від його імені.
Таким чином, аналіз викладеного дає підстави для висновку, що якщо товар не залишає територію ЄС, звільнення від ПДВ не застосовується, а тому саме ТОВ "Кофітон" повинно нести фінансовий тягар суми імпортного мита /ПДВ, яка була сплачена представником - Schwarze & Consort GmbH, в інтересах та за рахунок українського імпортера.
Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено причино-наслідковий зв`язок між порушенням відповідачем умов договору про транспортне експедирування №A-7/2025 та заподіяного ТОВ "Кофітон" збитку пов`язаного із застосуванням рішення Головного митного управління Іцего (Німеччина) щодо імпортного мита/ПДВ на суму 7574,00 євро, що на момент подання позовної заяви становить - 370990,43 грн (курс євро до гривні станом на день подання позову - 48,9821 гривень за 1 євро).
Водночас, з огляду на те, що зобов`язання з своєчасної сплати митних платежів в Євпропейському Союзі покладено саме на позивача як власника товару, у разі втрати таким товаром статусу транзитного товару, пеня за прострочення сплати податку з обороту імпорту/ПДВ в розмірі 42,00 євро, що еквівалентно 2057,25 грн, не може бути віднесена до збитків, а тому позовні вимоги у вказаній частині не підлягають до задоволення. 
Щодо нарахування та підстав стягнення неустойки у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. 
Згідно з п.6.6.2. договору про транспортне експедирування, за порушення термінів подачі транспортного засобу замовнику під завантаження та/або строків доставки вантажу вантажоодержувачу експедитор оплачує замовнику неустойку в розмірі 100 євро за кожен день прострочення при міжнародних перевезеннях вантажів, за курсом гривні, встановленим НБУ на дату виставлення відповідного рахунку. Нарахування штрафних санкцій (неустойки) припиняється з дня виконання експедитором своїх зобов`язань та не звільняє експедитора від компенсації збитків, завданих несвоєчасним поданням транспортного засобу під завантаження. Сума неустойки, визначена в цьому пункті в іноземній валюті, підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу.
Зі змісту наведеного пункту договору вбачається, що відповідальність у вигляді неустойки застосовується виключно у разі порушення строків подачі транспортного засобу та/або доставки вантажу, тобто у випадку прострочення виконання зобов`язання, а не у разі його повного невиконання, зокрема, непоставки товару. 
Таким чином, передбачена договором неустойка спрямована на врегулювання наслідків порушення строків виконання зобов`язання, однак не охоплює випадки втрати вантажу або його непоставки.
Відтак, правові підстави для нарахування та стягнення неустойки у зв`язку з непоставкою товару відсутні, а тому відповідні позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, що не було враховано судом першої інстанції, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню у вказаній частині. 
Оцінюючи доводи апелянта щодо звільнення його від відповідальності у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, апеляційний суд враховує наступне.
За умовами п.9.1. договору транспортного експедирування, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору, виникли поза волею сторін та прямо впливають на можливість виконання цього договору (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, ембарго, війна, військовий стан, а також інші підстави, встановлені ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". 
Згідно ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Стаття 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо сторона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Отже, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
При цьому, відповідач для підтвердження обставин непереборної сили не надав суду належних і допустимих доказів у розумінні ст.76, 77 ГПК України на підтвердження неможливості виконання відповідачем зобов`язань за договором саме через існування форс-мажорних обставин.
Доводи апелянта щодо протиправних дій третіх осіб як обставин, що мають ознаки форс-мажору та звільняють його як експедитора від відповідальності за втрату товару, не заслуговують на уваги, оскільки відсутні докази встановлення особи, яка могла вчинити викрадення вантажу, а також доказів притягнення такої особи до кримінальної відповідальності, що підтверджується листом ГУНП в Рівненській області від 10.11.2025.
Таким чином, зважаючи на відсутність належних доказів на підтвердження форс-мажорних обставин згідно п.9.1. договору, ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати", та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором внаслідок непереборної сили, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин.
Згідно п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Таким чином, з огляду на вищевикладені висновки суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення господарського суду в частині стягнення збитків в сумі 1089240,84 грн (з яких 1031683,59 грн - ПДВ 20%, 55500,00 грн - 16 % річних та 0,2 % річних комісії за користування кредитними коштами; 2057,25 грн - пені за прострочену сплату податку з обороту імпорту/ПДВ), неустойки в сумі 284096,18 грн та ухвалення в цих частинах нового рішення про відмову у задоволенні позову.
При цьому, рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 в частині стягнення збитків, заподіяних втратою товару, в сумі 5158418,78 грн та імпортного мита/ПДВ в сумі 370990,43 грн підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, не спростовують вказаного висновку.
Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, апеляційним судом, з підстав часткового скасування судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.
Окрім того, колегія суддів враховує, що позовну заяву позивачем подано засобами електронного зв`язку в електронній формі через підсистему ЄСІКС "Електронний суд", що є підставою для застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
Натомість, із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір у більшому розмірі за подання позовної заяви, а саме103541,19 грн, при необхідних 82832,95 грн (103541,19 грн*0,8), що може бути підставою для звернення до суду з заявою про відшкодування з Державного бюджету надміру сплаченого судового збору. Вказана сума надмірно сплаченого судового збору не підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" на рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 у справі №918/680/25 задоволити частково. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 у справі №918/680/25 в частині стягнення збитків в сумі 1089240,84 грн (1031683,59 грн - ПДВ 20%, 55500,00 грн - 16 % річних та 0,2 % річних комісії за користування кредитними коштами; 2057,25 грн - пені за прострочену сплату податку з обороту імпорту/ПДВ) та неустойки в сумі 284096,18 грн скасувати, у задоволенні позову у вказаній частині відмовити. 
3. Рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 у справі №918/680/25 в частині стягнення збитків, заподіяних втратою товару, в сумі 5158418,78 грн та імпортного мита/ПДВ в сумі 370990,43 грн - залишити без змін. 
4. Рішення Господарського суду Рівненської області від 25.11.2025 у справі №918/680/25 в частині стягнення судового збору змінити та викласти його в наступній редакції: 
"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" (33016, Рівненська обл., м.Рівне, вул.Євгена Коновальця, буд.10, кв.23; код ЄДРПОУ 40202337) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кофітон" (03189, м.Київ, вул.Здановської Юлії, буд.75-А, офіс 125, код ЄДРПОУ 37120506) судовий збір в сумі 66352,91 грн".
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кофітон" (03189, м.Київ, вул.Здановської Юлії, буд.75-А, офіс 125, код ЄДРПОУ 37120506) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЦЛ Україна" (33016, Рівненська обл., м.Рівне, вул.Євгена Коновальця, буд.10, кв.23; код ЄДРПОУ 40202337) 24720,07 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги. 
6. Господарському суду Рівненської області видати судові накази. 
7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "27" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В. 

Суддя   Василишин А.Р. 

Суддя   Філіпова Т.Л.