ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року справа №200/7906/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 р. у справі № 200/7906/24 (головуючий І інстанції Крилова М.М. ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії ,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі – відповідач, ГУНП), в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку в кількості 35 дні.
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 35 календарних дні затримки такого розрахунку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позов задоволено частково, а саме судом.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 22.09.2024 року по 14.10.2024 року.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: а Донецька область, Покровський р-н., м. Покровськ вул. Мандрика, буд. 7; код ЄДРПОУ 40109058) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 22.09.2024 року по 14.10.2024 року
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: а Донецька область, Покровський р-н., м. Покровськ вул. Мандрика, буд. 7; код ЄДРПОУ 40109058) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду 18 грудня 2024 року набрало законної сили 06 травня 2025 року.
14 травня 2025 року видано виконавчі листи по справі.
Від позивача до Донецького окружного адміністративного суду надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, у якому просить суд: встановити судовий контроль шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень(боржника) - Головне Управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення у справі 200/7906/24 від 18.12.2024, встановити відповідний строк для цього 3 робочих дні
В обґрунтування заяви заявник зазначає, що Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області дотепер не виконано рішення суду.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області в тримісячний строк з моменту отримання копії цієї ухвали подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 18 грудня 2024 року у справі № 200/7906/24.
13 серпня 2025 року від Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшов звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.12.2024 у справі №200/7906/24 відповідно до якого відповідач просив розглянути та прийняти звіт ГУНП в Донецькій області про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.12.2024 у справі №200/7906/24.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року прийнято звіт Головного управління Національної поліції в Донецькій області про виконання рішення суду від 18 грудня 2024 року по справі № 200/7906/24.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду про прийняття звіту, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, ухвалити рішення, яким зобов`язати Донецькій окружний адміністративний суд винести Ухвалу за наслідками розгляду звіту про виконання судового рішення згідно ухвали Донецького окружного суду від 18.06.2025, тобто не виконання ухвали суду в триденний штраф, з накладенням відповідного штрафу на керівника ГУНП в Донецькій області
В обґрунтування скарги зазначив, що відповідач помилково посилався на пункт 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
У вересні 2024 (місяць звільнення) та двох місяцях, що йому передують, у позивача були фактичні виплати за 2 дні. Це означає, що розрахунковий період існує і він не нульовий МЗП як база не застосовується. На думку позивача рахувати слід із фактичних виплат за ці два місяці, а не з окладу/МЗП.
Отже відповідачем не виконано ухвалу суду щодо встановлення судового контролю.
Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Після набрання законної сили рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.12.2024 у справі 200/7906/24, ГУНП в Донецькій області було здійснено розрахунок коштів, необхідних на виконання зазначеного судового рішення, на загальну суму 7972,71 грн. (в т.ч. середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2024 до 14.10.2024 в сумі 5935,38 грн, відшкодування податку з доходів фізичних осіб в сумі 1068,37 грн, та судовий збір в сумі 968,96 грн).
Оскільки ГУНП в Донецькій області є бюджетною установою та не є головним розпорядником бюджетних коштів, розрахунок потреби в коштах на виконання Рішення суду 15.05.2025 направлено до Національної поліції України (головного розпорядника бюджетних коштів) для необхідного фінансування.
Після надходження необхідного фінансування 27.06.2025 на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти в загальній сумі 6607,57 грн, в тому числі середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2024 до 14.10.2024 в сумі 5638,61 (нараховано 5935,38 грн – відрахування військового збору 5% 296,77 грн) та 968,96 грн судовий збір на виконання Рішення суду.
Отже, відповідно до вимог статей 382-2, 382-3, суд в ухвалі від 25.08.2025 по справі № 200/7906/25 дійшов вірного висновку про прийняття звіту ГУНП в Донецькій області про виконання рішення суду від 18 грудня 2024 року по справі № 200/7906/24.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Приймаючи звіт, суд першої інстанції зазначив, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року по справі № 200/7906/24 Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області було нараховано та виплачено на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з період з з 22.09.2024 до 14.10.2024 в сумі 5638,61 та судовий збір у розмірі 968,96 грн. Суд погодився з розрахунком відповідача та вважав його вірним.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За приписами частини 1 статті 382 КАС України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
За приписами статті 382-2 КАС України, суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
Звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення має містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається звіт; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає звіт, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); 4) номер справи, в межах якої ухвалено відповідне судове рішення; 5) відомості про виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання; 6) у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про обставини, які ускладнюють виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, які заходи вжито та вживаються ним для їх усунення; 7) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до звіту та підтверджують обставини, зазначені у ньому.
До звіту додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо звіт поданий представником і такі документи раніше не подавалися; 2) докази направлення копій звіту та доданих до нього матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.
За частиною 1-3 статті 382-3 Кодексу, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини 5 статті 382-1 цього Кодексу.
Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 382-2 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.
Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена і в постанові ВС від 03.04.2019 року у справі №820/4261/18. 
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року, зокрема, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 22.09.2024 по 14.10.2024 
Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, встановивши право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказує на протиправні дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, оскільки такий обов`язок відповідача передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України. При цьому, суд не уповноважений встановлювати відповідачу механізм нарахування відповідних коштів на користь позивача, оскільки обов`язок виплати такого відшкодування законодавством покладений саме на власника або уповноважений ним орган та належить до їх дискреційних повноважень.
Отже, суд першої інстанції не наводив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та порядок його здійснення, зазначивши, що механізм нарахування відповідних коштів на користь позивача належить до дискреційних повноважень відповідача.
На особистий картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти в загальній сумі 6607,57 грн, в тому числі середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2024 до 14.10.2024 в сумі 5638,61 (нараховано 5935,38 грн – відрахування військового збору 5% 296,77 грн) та 968,96 грн судовий збір на виконання рішення суду від 18 грудня 2024 року по справі № 200/7906/24, що підтверджується платіжною інструкцією № 3018 від 25.06.2025 року.
Отже, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року по справі № 200/7906/24 Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області було нараховано та виплачено на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з період з 22.09.2024 до 14.10.2024 в сумі 5638,61 та судовий збір у розмірі 968,96 грн.
З огляду на викладене, суб`єкт владних повноважень на виконання рішення суду, нарахував та виплатив позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 22.09.2024 по 14.10.2024.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично не погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд звертає увагу, що правильність цього розрахунку (рішення) та обставини не розглядались судом у межах цієї справи.
Ураховуючи вказане, помилковими є посилання позивача на те, що у спірних правовідносинах наявні обставини визначенні статтею 382, 383 КАС України.
Суд зауважує, що вимоги позивача у межах цієї заяви, можуть бути заявлені окремим адміністративним позовом та повинні оцінюватися судом на предмет правомірності таких вимог.
Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №200/2737/21-а, від 15 червня 2023 року у справі № 420/18923/21.
З огляду на наведене вище, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем рішення суду виконано, а позивачем фактично заявлені вимоги які не були предметом судового розгляду. 
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст.308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 р. у справі № 200/7906/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 11 червня 2026 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: А.В. Гайдар

І.В. Геращенко