ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №585/782/25 
Номер провадження 22-ц/816/354/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Щербаченко М. В. , Нестеренка М. В. 
з участю секретаря судового засідання – Овчаренко М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 травня 2025 року у складі судді Євлах О.О., ухваленого в м. Ромни Сумської області, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Роменської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання дитини,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Свої вимоги мотивував тим, що вони з ОСОБА_2 , з 14 червня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилися діти: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 липня 2017 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Зазначив, що з моменту припинення стосунків з відповідачкою їх спільні діти проживають разом з ним і перебувають на повному його утриманні. При цьому, ОСОБА_4 участі у вихованні та забезпеченні дітей не приймає, їх успіхами у навчанні, духовним та фізичним розвитком не цікавиться.
Встановлення факту самостійного виховання йому потрібно для захисту прав та інтересів дітей та його прав, як батька, а саме: можливість скористатися трудовими пільгами та гарантіями при працевлаштуванні, відстрочкою від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження здійснення самостійного виховання неповнолітніх дітей. Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом немає. Наголошує на тому, що рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, відповідно до Додатку №5 «Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, передбачених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 є документом, що підтверджує право на відстрочку від призову на військову службу. 
Відповідачем, у встановлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи були повідомлені шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, але від позивача ОСОБА_1 повернулась повістка без вручення з відміткою «адресат відсутній», а від ОСОБА_2 повернулась з відміткою «відмова», тому відповідно до вимог передбачених ст.130 ЦПК України учасники справи вважаються належним чином повідомленими про день та час слухання справи.
Заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 червня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 липня 2017 року (а.с. 7). 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5, 6). 
Згідно Акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Згідно висновку ОСОБА_1 - батько, створив належні умови для всебічного та гармонійного розвитку неповнолітніх доньок ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6 ( а.с.8).
У довідці №571 від 09 грудня 2024 року виданій виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не зареєстрований, але проживає за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 самостійно виховує та повністю утримує дітей- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Діти проживають разом з ним, але зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . (а.с.9).
Відповідно до довідки №01-19/383 від 09 грудня 12.2024 року виданої Великобубнівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Роменської міської ради Сумської області - ОСОБА_3 навчається в 10 класі навчального закладу, а ОСОБА_4 навчається в 5 класі навчального закладу. Їхня мати ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, успішністю дітей не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дітей до школи приводить і забирає батько, на виклики до школи приходить теж тільки батько ( а.с.10).
15 листопада 2024 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Ільченко Л.І. посвідчено заяву ОСОБА_2 , в якій вона стверджувала, шо її колишній чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , повністю утримує їхніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с.11).
Згідно ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 лютого 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. (а.с.12).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері чи інших близьких осіб у вихованні та утриманні дитини. До того ж встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.
Також, суд першої інстанції вказував на те, що жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій позивачем суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків із виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (див.: постанови Верховного Суду: від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей обґрунтовував захистом його прав, як батька, в тому числі щодо можливості відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації). 
Встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з батьком. У той же час, по справі не зібрано доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 , яка проживає в тому ж населеному пункті, що і позивач з дітьми, самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Нотаріально посвідчена заява відповідачки про те, що діти проживають з позивачем та здійснення ним їх утримання не є таким доказом. 
Проживання матері дітей за іншою адресою не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/1).
На переконання колегії суддів, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей позивачем у справі, що переглядається в апеляційному порядку, фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період із метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
При цьому зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, метою поданого позову та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 375, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: М. В. Щербаченко 

М. В. Нестеренко