ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
"16" червня 2026 р. Справа№ 927/1065/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Демидової А.М. 
Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.06.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 (повний текст рішення складено та підписано 14.04.2026)
у справі №927/1065/25 (суддя Моцьора В.В.)
за позовом Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради
до Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради
Товариства з обмеженою відповідальністю «Діловий центр Чернігів»
третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління комунального майна Чернігівської обласної ради
про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна та зобов`язання повернення майна, 

ВСТАНОВИВ:

Чернігівська окружна прокуратура (далі за текстом - прокурор) звернулася до Господарського суду Чернігівської області із позовом в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради (далі за текстом - позивач) до Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради (далі за текстом - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Діловий центр Чернігів» (далі за текстом - відповідач 2) про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Чернігівської області №03/24 від 12.07.2024, укладеного між відповідачами 1 та 2 (далі за текстом - Договір); зобов`язання відповідача 2 шляхом підписання акта прийому-передачі про повернення майна повернути позивачу нежитлові приміщення, які складаються з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові; та стягнення з відповідачів 1, 2 на користь Чернігівської обласної прокуратури 86 508,20 грн судового збору. 
Підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом стало невжиття позивачем, який діє від імені територіальної громади та є засновником відповідача 1, заходів з метою реалізації своїх повноважень і забезпечення функцій місцевого самоврядування щодо управління комунальним майном. Звернення прокурора до суду із даним позовом спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу в оренду комунального майна, що становить не лише державний, але і суспільний інтерес. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний Договір укладено з порушенням вимог абзацу 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 №157-IX (далі за текстом - Закон №157-IX), оскільки ОСОБА_2. є працівником відповідача 1 та відповідача 2, що в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) є підставою для визнання Договору недійсним. 
Крім того, ОСОБА_1 , який є директором відповідача 1 та підписав спірний Договір, є учасником відповідача 2, що свідчить про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII (далі за текстом - Закон №1700-VII), оскільки вчинено дії в умовах реального конфлікту інтересів, та в силу положень частини 2 статті 67 Закон №1700-VII є підставою для визнання правочину недійсним. 
Враховуючи принцип процесуальної економії та ефективного способу захисту у даній справі, прокурором заявлено вимогу про зобов`язання відповідача 2 повернути позивачу нежитлові приміщення, які складаються з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові шляхом підписання акта прийому-передачі про повернення майна. 
Господарський суд Чернігівської області ухвалою від 31.10.2025 про відкриття провадження у справі №927/1065/25 залучив до участі у справі третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунального майна Чернігівської обласної ради (далі за текстом - третя особа). 
За результатами розгляду справи №927/1065/25, Господарський суд Чернігівської області рішенням від 23.06.2026 позов задовольнив повністю; визнав недійсним Договір; зобов`язав відповідача 2 шляхом підписання акта прийому-передачі про повернення майна повернути позивачу нежитлові приміщення, які складаються з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005», загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові; стягнув з відповідача 1 на користь Чернігівської обласної прокуратури 43 254,10 грн судового збору; стягнув з відповідача 2 на користь Чернігівської обласної прокуратури 43 254,10 грн судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність прокурором позовних вимог, оскільки спірний Договір укладено з порушенням вимог Закону №157-IX щодо заборони пов`язаності працівників орендодавця та орендаря стосовно оренди комунального майна. Оспорюваний правочин суперечить вимогам законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам фактом його вчинення за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального). Укладений в умовах реального конфлікту інтересів правочин компрометує орган місцевого самоврядування, нівелює довіру суспільства до діяльності органів місцевого самоврядування, а тому наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України. 
Також суд першої інстанції погодився із доводами третьої особи про те, що відповідач 1 не мав права передавати нерухоме майно, що належить до комунальної власності у користування іншим особам без погодження із Засновником - Чернігівською обласною радою (позивачем у даній справі).
Водночас вимога про повернення у власність територіальної громади майна, незаконно відчуженого (шляхом надання в оренду) органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від оренди об`єкта комунальної власності, а тому суд першої інстанції задовольнив таку вимогу. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки позивач як уповноважений орган не вжив заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання повідомлення прокурора.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач 1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки працівником у розумінні абзацу 6 частини 4 статті 4 Закону №157-IX є виключно фізична особа, яка є орендарем майна, а не юридична особа в особі працівника, тоді як орендарем, у даному випадку, виступає юридична особа. 
Щодо конфлікту інтересів, то на виконання вимог статті 36 Закону №1700-VII ОСОБА_1 , у визначений Законом №1700-VII строк - 15.01.2022, передав в управління належні йому корпоративні права в ТОВ «Діловий центр Чернігів» (відповідач 2), шляхом укладення 15.01.2022 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аутсорсінгова компанія «Головбух» Договору довірчого управління майновими правами, тим самим, вжив необхідних, передбачених заходів щодо уникнення конфлікту інтересів в його діяльності на посаді директора відповідача 1. Вказані обставини встановлені Деснянським районним судом м. Чернігова у постанові від 04.07.2023 у справі №750/6441/23, якою закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю подій та складу адміністративного правопорушення. 
Згідно положень частини 3 статті 13 Закону №157-ІХ та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 (далі за текстом - Постанова №483) орендодавець укладає з орендарем, за результатами аукціону, договір. Тобто, у даному випадку, мова йде не про дискреційні повноваження, оскільки директор відповідача 1 позбавлений права розсуду, у випадку, якщо пропозиція переможця відповідає вимогам закону. Таким чином, за відсутності дискреційних повноважень, реальний або потенційний конфлікт інтересів та порушення статей 28, 67 Закону №1700-VII відсутні. 
Щодо погодження умов Договору, то відповідачем 1 дотримано вимоги Закону №157-ІХ та пункту 3.7 Положення про Управління, яке затверджене рішенням Чернігівської обласної ради від 10.02.2023 №16-13/VIII. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.05.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишив без руху.
Після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.05.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 16.06.2026 о 12 год. 30 хв.; витребував матеріали справи №927/1065/25 з Господарського суду Чернігівської області.
Матеріали справи №927/1065/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 22.05.2026. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.05.2026 у справі №927/1065/25 задовольнив заяву представника Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради - Кінебаса Олексія Михайловича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Прокурор згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача 1 заперечує проти її задоволення, посилаючись на помилковість доводів відповідача 1 та вузького тлумачення положень абзацу 6 частини 4 статті 4 Закону №157-ІХ, та не врахування випадків, коли працівники орендодавця можуть бути пов`язаними з орендарем комунального майна. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань частка у статутному капіталі відповідача 2 осіб, які є працівниками відповідача 1, складає 31,5%. 
Спірний Договір підписано директором відповідача 1 ОСОБА_1 та директором відповідача 2 ОСОБА_2., яка на час підписання Договору займала посаду помічника керівника відповідача 1 з адміністративної діяльності, що підтверджується листом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради №06-596 від 03.06.2024. 
Згідно аналізу звітів про надходження орендної плати КП «Діловий центр», проведеного третьою особою, відповідач 1 передає в оренду нерухоме майно різним орендарям за різною вартістю, у даному випадку, нерухоме майно передано відповідачу 2 за нижчою ціною, орієнтовна сума, яку внаслідок такої невідповідності недоотримав відповідач 1 за розрахунком Управління за 2023 рік становить 800 тис.грн. Управлінням також встановлено, що частина приміщення, переданого відповідачу 2 в оренду, передається в суборенду. 
Як вказує прокурор у відзиві на апеляційну скаргу відповідача 1, з 17 працівників комунального підприємства 12 осіб на час укладення спірного Договору мали корпоративні права (31,5%) у ТОВ «Діловий центр Чернігів», а одна особа обіймала посаду директора Товариства, що свідчить про порушення вимог Закону №157-ІХ. 
Щодо наявності приватного інтересу ОСОБА_1 у господарській діяльності ТОВ «Діловий центр Чернігів», то укладений 15.01.2022 Договір довірчого управління з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аутсорсінгова компанія «Головбух» носить суто формальний характер, оскільки договір укладено до 14.12.2025, тоді як спірний Договір укладено строком до 27.03.2029 включно. ОСОБА_1., незважаючи на укладений 15.01.2022 Договір довірчого управління з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аутсорсінгова компанія «Головбух», приймає активну участь в управлінні ТОВ «Діловий центр Чернігів», про що свідчать нотаріально засвідчені протоколи позачергових зборів учасників ТОВ «Діловий центр Чернігів» №01-25 від 23.01.2025 та №02-25 від 30.01.2025. 
Щодо обов`язку погодження договору оренди органом управління, то на виконання рішення Замовника відповідачем 1 погоджені з Управлінням оголошення, умови оренди та проєкт Договору, тоді як спірний Договір не був погоджений з Управлінням, що свідчить про недотримання порядку передачі майна спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Чернігівської області в оренду. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача 1, прокурор просить суд апеляційної інстанції визнати поважними причини неподання доказів у встановлений строк, долучити та прийняти докази а саме: протоколи позачергових зборів учасників ТОВ «Діловий центр Чернігів» №01-25 від 23.01.2025 та №02-25 від 30.01.2025, та список працівників КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради, які не були у розпорядженні прокуратури на час розгляду справи №927/1065/25 у суді першої інстанції. Вказані докази були здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження №12024270000000579 від 24.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364, частини 4 статті 191, частини 1 статті 263 Кримінального кодексу України, доступ до яких отриманий прокурором після передачі справи за підслідністю до слідчого відділу Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області та відповідно до постанови про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування. 
За приписами частин 1-3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи у суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Чернігівської обласної прокуратури від 01.06.2026 про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №12024270000000579 від 24.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364, частини 4 статті 191, частини 1 статті 263 Кримінального кодексу України, під час реалізації представницьких повноважень прокурором в частині використання документів та їх копій під час розгляду справи №927/1065/25: копія протоколу позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Діловий центр Чернігів» №01-25 від 23.01.2025; копія протоколу позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Діловий центр Чернігів» №02-25 від 30.01.2025; копія списку працівників КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради станом на 01.01.2024. 
За приписами частини 1 статті 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. 
Отже, враховуючи те, що вказані докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування, оскільки дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування наданий 01.06.2026, суд апеляційної інстанції приймає до розгляду протоколи позачергових зборів учасників ТОВ «Діловий центр Чернігів» №01-25 від 23.01.2025 та №02-25 від 30.01.2025, та список працівників КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради.
08.06.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача 1 надійшла заява про закриття провадження у справі №927/1065/25 у зв`язку із відсутністю предмета спору, оскільки 01.05.2026 між відповідачами 1 та 2 укладено Додаткову угоду про розірвання спірного Договору. 01.06.2026 сторони склали та підписали акт прийому-передачі майна за спірним Договором. 
У заяві відповідач 1 посилається на висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у пункті 7.37 постанови від 30.08.2024 у справі №916/3006/23, а саме: «Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:
- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;
- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.». 
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду у судовому засіданні 16.06.2026 відмовила відповідачу 1 у задоволенні заяви про закриття провадження у справі №927/1065/25 у зв`язку із відсутністю предмета спору, з огляду на таке. 
Статтею 231 ГПК України визначено підстави для закриття провадження у справі. 
Відповідно до частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, визначених частиною другою статті 175 цього Кодексу; 4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; 5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 у справі №911/906/23 стосовно закриття провадження у справі за відсутності предмета спору дійшла наступних висновків. 
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без ухвалення судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж його не було і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04.
Одночасно потрібно зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. 
Предметом спору у даній справі є визнання недійсним спірного Договору на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки останній не відповідає вимогам Закону та застосування наслідків його недійсності, шляхом повернення майна. 
Відповідно до частини 1 статті 236 ГПК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Отже, розірвання 01.05.2026 за Додатковою угодою спірного Договору за згодою сторін не свідчить про припинення існування предмета спору. 
Більше того, закриття провадження у справі на стадії апеляційного провадження можливе лише у випадку, коли суд апеляційної інстанції встановить, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеній у пункті 7.37 постанови від 30.08.2024 у справі №916/3006/23. 
09.06.2026 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі її представника. У клопотанні третя особа просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача 1 без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишити без змін. 
15.06.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. У клопотанні позивач просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача 1 без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишити без змін. 
Відповідно до частини 3 статті 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач 2 відзив на апеляційну скаргу не надав, що не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України.
Відповідач 2 своїх представників у судове засідання, призначене на 16.06.2026, не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом вручення 26.05.2026 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у справі №927/1065/25 за поштовим відправленням R068099994510. 
У судовому засіданні 16.06.2026 представник відповідача 1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Представник прокурора у судовому засіданні 16.06.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишити без змін. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції і зазначене підтверджується матеріалами справи, відповідач 1 створений рішенням позивача від 25.03.2005 (а.с. 24, т.1) в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і входить до сфери управління Управління комунального майна Чернігівської обласної ради.
Засновником підприємства є Чернігівська обласна рада.
Основною діяльністю підприємства є ефективне використання комплексу будівель, які є об`єктами комунальної власності Чернігівської області, забезпечення їх належної експлуатації, підвищення інвестиційної привабливості та підвищення рівня ділової активності обласного центру, отримання прибутку від передачі майна в оренду та здійснення інших видів діяльності з метою отримання прибутку.
Відповідно до Статуту відповідача 1 основними напрямками діяльності підприємства є, зокрема, здавання в оренду рухомого та нерухомого майна.
24.07.2009 третя особа (далі - Уповноважений орган) та відповідач 1 (далі - Користувач) уклали Договір на закріплення майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області на праві господарського відання (далі - Договір від 24.07.2009), за умовами пункту 1.2 якого Уповноважений орган передав Користувачеві в господарське відання майно, зокрема, адмінбудівлю, яка знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 49-А (а.с. 25-26, т.1). 
Майно - адміністративна будівля, яка знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 49-А, передане відповідачу 1 за актом приймання-передачі від 24.07.2009 (а.с. 26 зворотній бік - 27, т. 1). 
Майно є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 23.12.2005 на підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської рада № 304 від 19.12.2005 (а.с. 134, т.1).
Відповідно до рішення Чернігівської обласної ради від 22.05.2020 № 87-23/VII «Про затвердження Переліків об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» зазначений об`єкт нерухомості перебуває в переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності області.
Пунктами 6.1, 6.2 Договору від 24.07.2009 передбачені права Користувача, а саме: здійснювати користування майном на праві господарського відання для забезпечення своєї діяльності; за погодженням з Уповноваженим органом передавати майно в оренду.
За результатами проведення електронного аукціону №LLЕ001-UA-20240130-50676, 12.02.2024 між відповідачем 1 (Орендодавець/Балансоутримувач) та відповідачем 2 (Орендар) укладено спірний Договір, за яким передано в оренду нежитлові приміщення з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові (а.с. 18-23, т.1). 
Договір оренди діє з 01.03.2024 по 27.02.2029 включно (пункт 12.1 Змінюваних умов Договору).
Договір підписано директором відповідача 1 ОСОБА_1 та директором відповідача 2 ОСОБА_2 .
Прокурор у позові зазначає, що ОСОБА_2 станом на дату підписання спірного Договору працювала на посаді директора ТОВ «Діловий центр Чернігів», одночасно обіймаючи посаду помічника керівника КП «Діловий центр» з адміністративної діяльності. 
Згідно даних Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 18.12.2024, звітність про застраховану особу ОСОБА_2 подано страхувальниками, а саме: КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради з січня 2021 року по вересень 2024 року, ТОВ «Діловий центр Чернігів» з червня 2021 року по вересень 2024 року.
Відповідно до інформації Управління комунального майна Чернігівської обласної ради, працівники КП «Діловий центр» ОСОБА_1. (директор комунального підприємства), Герасименко Андрій Олексійович (заступник директора комунального підприємства-начальник відділу правової та кадрової роботи), ОСОБА_5 (начальник відділу організації експлуатації та ремонту майна комунального підприємства), ОСОБА_7 (провідний економіст відділу економічної та договірної роботи комунального підприємства), ОСОБА_6 (начальник технічно-експлуатаційного відділу комунального підприємства), ОСОБА_3 (бухгалтер відділу бухгалтерського обліку та звітності комунального підприємства), ОСОБА_8 (начальник відділу бухгалтерського обліку та звітності головний бухгалтер комунального підприємства) є власниками ТОВ «Діловий центр Чернігів», який є орендарем за спірним Договором. 
Наведене, за твердженням прокурора, свідчить про порушення положень абзацу 6 частини 4 статті 4 Закону №157-ІХ, за якою не можуть бути орендарями працівники орендодавця - щодо майна, яке надається в оренду такими орендодавцями. 
Крім того, директор відповідача 1 ОСОБА_1 , який підписав спірний Договір, є учасником відповідача 2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, який не вжив заходів, передбачених статтею 28 Закону №1700-VII. 
Таким чином, як зазначає прокурор, спірний Договір підписано директором відповідача 1 ОСОБА_1 з юридичною особою, учасником якої він є, тобто вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, що в силу статті 67 Закону №1700-VII є підставою для визнання спірного Договору недійсним. 
Наведені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом. 
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.
Згідно із статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно із частинами 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
За статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі за текстом - Закон № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
У статті 1 Закону № 280/97-ВР міститься терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення, зокрема, право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. 
Відповідно до частини 2 статті 10 Закону № 280/97-ВР обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією Україна, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Згідно з частиною 4 статті 60 Закону №280/97-ВР районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
Відповідно до частини 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №280/97-ВР майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону №280/97-ВР).
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №157-ІХ передача в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.
Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Отже, позивач за положеннями Закону №280/97-ВР є уповноваженим органом, на який покладено обов`язок представляти інтереси відповідних територіальних громад та захищати їх інтереси у сфері управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, області. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Підставою звернення прокурора до суду із даним позовом стало нездійснення уповноваженими на це органами повноважень щодо захисту законних інтересів держави. 
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до позивача із листом від 02.07.2025 №55-77-5437ВИХ-25 (а.с. 30, т.1) щодо надання інформації стосовно спірного Договору. 
Позивач листом від 17.07.2025 №01-05/631 у відповідь на лист прокурора від 02.07.2025 №55-77-5437ВИХ-25 повідомив останнього про те, що ним вживались заходи реагування шляхом направлення відповідних листів до відповідача 1, однак, через обмежене фінансування на судові витрати, заходи позовного характеру щодо спірних правовідносин ним не вживались (а.с. 31, т.1). 
Листом від 23.10.2025 №55-77-8036ВИХ-25 прокурор повідомив позивача про намір звернення до суду із відповідним позовом (а.с. 59, т.1). 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Правочином за частиною 1 статті 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 названої статті). 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). 
За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 5 статті 216 ЦК України встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.
Закон №157-ІХ регулює: правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.
У статті 1 Закону №157-ІХ містяться визначення наступних термінів: оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк; орендар - фізична або юридична особа, яка на підставі договору оренди бере майно у користування за плату на певний строк; орендодавець - юридична особа, яка на підставі договору оренди передає майно у користування за плату на певний строк.
За частиною 1 статті 4 Закону №157-ІХ суб`єктами орендних відносин є, зокрема, орендар; орендодавець; балансоутримувач; представницький орган місцевого самоврядування або визначені ним органи такого представницького органу; Кабінет Міністрів України або орган державної влади, визначений Кабінетом Міністрів України.
Згідно частин 2, 3 статті 4 Закону №157-ІХ, у редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин, орендодавцями є:
а) Фонд державного майна України - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить закладам вищої освіти та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна);
б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим;
в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності;
г) балансоутримувачі - щодо:
нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна;
нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії;
нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок;
іншого окремого індивідуально визначеного майна;
ґ) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства, що передається дипломатичним представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні.
Орендарями за цим Законом можуть бути фізичні та юридичні особи, у тому числі фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (крім передбачених частиною четвертою цієї статті).
Згідно пункту 1.2. Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, затвердженої рішенням тринадцятої сесії обласної ради восьмого скликання 10.02.2023 № 17-13/VIII (зі змінами), орендодавцями (особами, що приймають рішення про передачу майна в оренду) майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, є, зокрема, комунальні підприємства обласної ради - щодо майна, яке закріплене за ними на праві господарського відання.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №157-ІХ не можуть бути орендарями, зокрема, працівники орендодавця - щодо майна, яке надається в оренду такими орендодавцями. 
Як встановлено судом першої інстанції, за результатами електронного аукціону, 12.02.2024 між відповідачем 1 (орендодавець/балансоутримувач) та відповідачем 2 (орендар) укладено спірний Договір. 
Об`єктом оренди вищевказаного Договору є нежитлові приміщення, з восьми кімнат, що складаються: з літ. « 9-1-912» по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1- 917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», часина літ. « 10-1-1005» загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальному) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49- а у місті Чернігові.
Майно є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 23.12.2005 на підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської рада № 304 від 19.12.2005.
Відповідно до рішення Чернігівської обласної ради від 22.05.2020 № 87-23VII «Про затвердження Переліків об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» зазначений об`єкт нерухомості перебуває в переліку, об`єктів нерухомого майна комунальної власності області.
Факт реєстрації права комунальної власності області на вказане майно підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Згідно Договору від 24.07.2009 будівля за адресою м. Чернігів проспект Миру, 49-а передана відповідачу 1 у господарське відання для здійснення комерційної господарської діяльності. 
У той же час, працівники орендодавця/балансоутримувача (відповідача 1) та засновники орендаря (відповідача 2) є одними і тими ж особами і були, зокрема, пов`язані трудовими відносинами як з орендодавцем, так і з орендарем.
Зокрема, ОСОБА_2 станом на дату підписання нею оскаржуваного Договору працювала на посаді директора відповідача 2, одночасно обіймаючи посаду помічника керівника відповідача 1 з адміністративної діяльності.
Крім того, з 22.12.2016 директором відповідача 1 був ОСОБА_1., який є одним із засновників відповідача 2.
Згідно інформації Управління працівники відповідача 1 ОСОБА_1. - директор комунального підприємства, ОСОБА_4 - заступник директора комунального підприємства, начальник відділу правової та кадрової роботи; ОСОБА_5 - начальник відділу організації експлуатації та ремонту майна комунального підприємства; ОСОБА_7 - провідний економіст відділу економічної та договірної роботи комунального підприємства; ОСОБА_6 - начальник технічно-експлуатаційного відділу комунального підприємства; ОСОБА_3 - бухгалтер відділу бухгалтерського обліку та звітності комунального підприємства; ОСОБА_8 - начальник відділу бухгалтерського обліку та звітності, головний бухгалтер комунального підприємства є власниками відповідача 1 - орендаря за спірним Договором. 
Таким чином, під час укладення оспорюваного Договору порушено норми Закону №157-ІХ щодо заборони пов`язаності працівників орендодавця та орендаря стосовно оренди комунального майна, що є підставою для визнання недійсним Договору за статтею 215 ЦК України. 
Доводи апелянта про те, що працівником у розумінні абзацу 6 частини 4 статті 4 Закону №157-IX є виключно фізична особа, яка є орендарем майна, а не юридична особа в особі працівника, тоді як орендарем, у даному випадку, виступає юридична особа, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №157-ІХ не можуть бути орендарями, зокрема, працівники орендодавця - щодо майна, яке надається в оренду такими орендодавцями. 
Отже, ОСОБА_2 , яка станом на дату підписання спірного Договору обіймала посаду помічника керівника комунального підприємства з адміністративної діяльності була директором відповідача 2, тобто була працівником орендаря та орендодавця одночасно, що суперечить положенням статті 4 Закону №157-ІХ. 
Разом з цим, ОСОБА_1, який підписав спірний Договір від імені відповідача 1 є учасником відповідача 2, що не спростовано відповідачами 1 та 2 під час розгляду даної справи. 
Відповідно до статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Частиною 2 статті 169 ЦК України, чинної на дату підписання оспорюваного договору, передбачено, що територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
Закон №1700-VII визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.
Згідно приписів статті 1 Закону №1700-VII посадова особа юридичної особи публічного права - голова та член наглядової ради, ради директорів, виконавчого органу, комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії), ліквідатор, керівник, заступник керівника, головний бухгалтер, корпоративний секретар такої юридичної особи публічного права, а також особа, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, та її заступники, голова та члени іншого органу управління юридичної особи (крім консультативного), якщо утворення такого органу передбачено законом або статутом юридичної особи публічного права;
потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;
реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
За статтею 3 Закону №1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права. 
В силу частини 1 статті 28 Закону №1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:
1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;
2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;
3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;
4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
З матеріалів даної справи вбачається, що 15.01.2022 між ОСОБА_1 (Установник управління) та ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Головбух» (Управитель) укладено Договір довірчого управління (а.с. 84, т. 1), за умовами якого Установник управління передає Управителю на строк 2 роки 11 місяців, тобто до 25 грудня 2025 року, 8% у Статутному капіталі ТОВ «Діловий центр Чернігів» (код ЄДРПОУ 42759740), іменоване надалі - «Майно», а Управитель зобов`язується здійснювати управління цим Майном в інтересах Установника управління.
ОСОБА_1 повідомленням від 16.01.2022 повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про передачу в управління підприємство (а.с. 85, т.1). 
За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами прокурора про те, що Договір довірчого управління від 15.01.2022 укладено з строком дії до 25.12.2025, тоді як строк дії спірного Договору по 27.02.2029 включно згідно пункту 12.1 Змінюваних умов Договору, що свідчить про не вжиття ОСОБА_1 заходів щодо врегулювання реального конфлікту інтересів. 
Більше того, з наданих прокурором до відзиву на апеляційну скаргу відповідача 1 доказів, які прийняті судом апеляційної інстанції на підставі частини 3 статті 269 ГПК України, вбачається, що ОСОБА_1 приймав участь у позачергових Загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Діловий центр Чернігів», що підтверджується протоколами позачергових загальних зборів учасників №01-25 від 23.01.2025 та №02-25 від 30.01.2025, та був працівником відповідача 1 станом на 01.01.2024 згідно списку працівників. 
Частиною 2 статті 67 Закону №1700-VII правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним. 
Велика Палата Верховного суду у постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 виснувала, що корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31 жовтня 2003 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 2010 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України(далі - Конвенція ООН проти корупції).
Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин суперечить вимогам законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам фактом його вчинення за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального). Укладений в умовах реального конфлікту інтересів правочин компрометує орган місцевого самоврядування, нівелює довіру суспільства до діяльності органів місцевого самоврядування. 
Посилання апелянта на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.07.2023 у справі №750/6441/23, якою закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частинами 1, 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю подій та складу адміністративного правопорушення, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Під час розгляду справи №750/6441/23 Деснянським районним судом м. Чернігова встановлено вжиття ОСОБА_1 необхідних, передбачених законом заходів щодо уникнення конфлікту інтересів в його діяльності на посаді директора КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради, як це і передбачено приписами Закону №1700-VII, під час укладення Договорів оренди з ТОВ «Діловий центр Чернігів» від 07.07.2022 №15/22, від 12.07.2022 №16/22, від 15.07.2022 №20/22, від 18.07.2022 №22/22, від 01.09.2022 №26/22, від 06.09.2022 №28/22, від 27.09.2022 № 30/22, від 24.10.2022 №31/22, від 24.10.2022 №32/22, від 09.11.2022 №34/22, від 09.11.2022 № 35/22, від 14.11.2022 №36/22, від 24.11.2022 №37/22, від 30.11.2022 № 38/22. 
Тоді як предметом даного спору є Договір оренди №03/24 від 12.02.2024. Під час розгляду даної справи встановлено, що укладений ОСОБА_1 із ТОВ «Аутсорсінгова компанія «Головбух» Договір довірчого управління від 15.01.2022 діє до 14.12.2025, тобто до закінчення строку дії спірного Договору та згідно наданих прокурором доказів вбачається, що ОСОБА_1 приймає активну участь у діяльності ТОВ «Діловий центр Чернігів». 
Разом з цим, відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 157-IX передача в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.
Рішенням п`ятнадцятої сесії Чернігівської обласної ради четвертого скликання від 25.03.2005 створено Управління комунального майна Чернігівської обласної ради та затверджено Положення про нього (а.с. 24, т.1). У подальшому, рішенням третьої сесії восьмого скликання Чернігівської обласної ради від 12.02.2021 №31-3/VІІІ Положення про Управління було затверджено в новій редакції (а.с. 54-58, т.1).
Згідно приписів вказаного Положення Управління є уповноваженим органом обласної ради, який відповідно до законодавства України забезпечує реалізацію повноважень обласної ради по управлінню та розпорядженню майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Основними завданнями Управління є, зокрема: реалізація регіональної політики у сфері управління та розпорядження майном комунальної власності області; забезпечення ефективного управління та використання об`єктів комунальної власності області; забезпечення надходжень до обласного бюджету коштів за рахунок передачі в оренду та відчуження майна комунальної власності області.
24.07.2009 третя особа (далі Уповноважений орган) та відповідач 1 (далі Користувач) уклали Договір (а.с. 25-26, т.1), за умовами пункту 1.2 якого Уповноважений орган передав Користувачеві в господарське відання майно, зокрема, адмінбудівлю, яка знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 49-А.
Пунктами 6.1, 6.2 Договору від 24.07.2009 передбачені права Користувача здійснювати користування майном на праві господарського відання для забезпечення своєї діяльності; за погодженням з Уповноваженим органом передавати майно в оренду.
За результатами проведення електронного аукціону, 12.07.2024 між відповідачем 1 (Орендодавець/Балансоутримувач) та відповідачем 2 (Орендар) укладено Договір, яким передано в оренду нежитлові приміщення з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові.
Постановою № 483 затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, який визначає механізм передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду відповідно до положень Закону №157-ІХ.
Згідно пункту 4.4 Статуту відповідача 1 відчуження, списання основних фондів Підприємства, передача майна Підприємства в оренду або лізинг, а також використання коштів від відчуження і оренди майна (лізингу) здійснюється в порядку, визначеному законодавством та рішеннями Засновника.
Засновником Підприємства є Чернігівська обласна рада (пункт 1.2 Статуту відповідача 1).
Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до Регламенту Чернігівської обласної ради восьмого скликання рішення обласної ради, прийняті у межах її компетенції, є обов`язковими для виконання органами виконавчої влади, підприємствами, організаціями і установами незалежно від форм власності, розташованими або зареєстрованими на території області, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на території області.
Відповідач 1 є унітарним комунальним комерційним підприємством і здійснює свою діяльність на підставі та відповідно до вимог законодавства, рішень Засновника, Органу управління та Статуту.
Відповідно до висновку, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 923/759/18, від 17.01.2018 у справі № 923/406/17 від 12.01.2022 у справі № 927/172/19, вирішуючи питання щодо права орендодавця самостійно, без відповідного рішення ради, передавати в оренду майно, належне до комунальної власності, варто виходити з кола його повноважень, передбачених положеннями про таких орендодавців, затвердженими у встановленому порядку радою. При цьому слід також враховувати, що орендодавець здійснює свої повноваження тільки за наявності рішення ради і не наділений повноваженнями самостійно приймати рішення про передачу об`єктів комунальної власності в оренду, якщо інше не передбачено положенням про нього.
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали даної справи не місять рішень Засновника відповідача 1 - Чернігівської обласної ради (позивача) щодо передачі в оренду майна Підприємства - нежитлових приміщень з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові.
Листом від 29.12.2023 №03-960 Управління комунального майна Чернігівської обласної ради погодило намір на передачу в оренду нерухомого майна нежитлових приміщень з восьми кімнат, що складаються з літ. « 9-1-912», по літ. « 9-1-915», літ. « 9-1-917», з літ. « 9-1-919» по літ. « 9-1-920», частина літ. « 10-1-1005») загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахування корисної площі в загальну) 239,4 кв.м, корисною площею 152,0 кв.м, що не мають окремого входу, розташовані на дев`ятому-десятому поверхах десятиповерхової адміністративної нежитлової будівлі з підвалом за адресою: проспект Миру, 49-А у місті Чернігові (а.с. 191, т.1). 
Як зазначає третя особа відповідачу 1 погоджено з Управлінням оголошення, умови договору та проєкт Договору, проте не було погоджено спірний Договір уповноваженим органом управління - органом, до сфери якого належить балансоутримувач і матеріали даної справи таких доказів не містять. 
Таким чином, при укладенні спірного Договору, відповідачем 1 не дотриманий порядок передачі майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в оренду, і відповідач 1 не мав права передавати нерухоме майно, що належить до комунальної власності у користування іншим особам без погодження із уповноваженим органом за відсутністю рішення Засновника.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи спір про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна та зобов`язання повернути майно, у постанові від 29.04.2025 у справі № 927/179/24, дійшов висновку про те, що з огляду на те, що спірне майно було передано в оренду з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а саме, юридичною особою, яка не могла виступати орендодавцем цього майна, а також за відсутності погодження із спеціально-уповноваженими органами, що здійснюють управління об`єктами обласної комунальної власності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.
За таких обставин, позовна вимога про визнання недійсним Договору підлягає задоволенню. 
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.
Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 виснував, зокрема, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину (схожий за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).
Отже, задоволення позовної вимоги про визнання недійсним правочину не є ефективним способом захисту, здатним призвести до реального відновлення порушених прав та інтересів держави без додаткового звернення до суду з новим позовом (позовами).
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Згідно з частиною 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана.
Вимога про повернення майна заявлена прокурором в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради, яка не є стороною оспорюваного правочину, однак виконує подвійну функцію державного органу та власника майна, у зв`язку з чим є заінтересованою особою щодо спірних правовідносин. Подібний за змістом висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного суду у постанові від 15.08.2023 у справі №918/862/22. 
Закріплення за комунальним підприємством спірного майна на праві оперативного управління не свідчить про набуття відповідачем 1 статусу титульного володільця. Норми чинного законодавства не передбачають жодних застережень щодо можливості навіть тимчасового закріплення об`єктів комунальної власності на праві оперативного управління за будь-якими іншими суб`єктами.
Володіння, як фактичний стан, слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. (постанова Великої Палати Верховного Суду № 359/3373/16-ц від 23.11.2021).
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/4446/19 зазначив, що саме власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України), які він може реалізувати та власний розсуд, тобто лише власник може визначати долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам.
Повернення у власність територіальної громади майна, незаконно відчуженого (шляхом надання в оренду) органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від оренди об`єкта комунальної власності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що нерухоме майно підлягає поверненню до спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Чернігівської області, тобто до комунальної власності в особі Чернігівської обласної ради шляхом зобов`язання відповідача 2 підписати акт прийому-передачі про повернення майна позивачу.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. 
У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача 1 задоволенню не підлягає.
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача 1). 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2026 у справі №927/1065/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «Діловий центр» Чернігівської обласної ради. 
4. Матеріали справи №927/1065/25 повернути до Господарського суду Чернігівської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 17.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська