Номер провадження: 22-ц/813/3332/26 
Справа № 494/633/20
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури 
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 червня 2021 року 
у цивільній справі за позовом виконувача обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації Одеської області, Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки у розпорядження держави,

встановив:
У червні 2020 року виконувач обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив розірвати достроково договір оренди землі №104 від 11.07.2012 року, укладений між Березівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі Деркомзему Березівському районі Одеської області 09.07.2012 року за №512120004000379; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, нормативною грошовою оцінкою 318 175, 06 грн, яка знаходиться на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Вирішити питання стосовно судових витрат.
Позов обґрунтовано тим, що 11.07.2012 року за № 104 Березівською РДА із ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого останньому у строкове платне користування строком на 20 років передано земельну ділянку площею 45,38 га, розташовану на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області для сінокосіння та випасання худоби, який зареєстровано відділом Держкомзему у Березівському районі Одеської області 09.07.2012 року за №512120004000379. 
Нормативно грошова оцінка вказаної ділянки станом на 01.01.2019 року складає 318 175,06 грн. 
Відповідно до акту приймання-передачі від 11.07.2012 року ОСОБА_1 приймаючи у користування вказану земельну ділянку, зобов`язався використовувати її за цільовим призначенням – для сінокосіння та випасання худоби. 
Проте, у порушення умов договору оренди ОСОБА_1 , використовує надану в оренду земельну ділянку не за цільовим призначенням, здійснюючи на такій товарне сільськогосподарське виробництво. 
Так відповідно до акту обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 5121282900:01:002:0786, складеного Маринівською сільською радою Березівського району Одеської області 20.05.2019 року, 45,38 га пасовищ, наданих в оренду ОСОБА_1 , засіяні зерновими культурами, а саме соняшником та пшеницею. Крім того, 19.07.2019 року Головним управлінням Держгеокадатру в Одеській області проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства, якою встановлено, що ОСОБА_1 фактично використовує земельну ділянку площею 45,38 га не за цільовим призначенням, що є порушенням п «г» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України, ст. 53 КУпАП, а також умов договору оренди. 
За наслідками проведеної Управлінням перевірки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Вказане свідчить про недотримання ОСОБА_1 вимог чинного національного земельного законодавства та умов договору оренди, що є підставою для дострокового розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки державі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову. 
У апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані вище позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції звертаючи увагу на проведення Головним управлінням Держгеокадатру в Одеській області заходів контролю за відсутності відповідача ОСОБА_1 , залишив поза увагою факт обізнаності останнього про вказаний захід і встановлені Управлінням порушення. Також скаржник зауважує про те, що відповідачем не було спростовано факт порушення земельного законодавства та умов договору оренди (нецільове використання земельної ділянки). Вказаний факт нецільового використання було підтверджено і самим відповідачем ОСОБА_1 в усних поясненнях.
Щодо висновків суду першої про недоведеність позивачем факту та розміру заподіяної відповідачем шкоди, скаржник зауважує, що використання земельної ділянки, яка є пасовищем, з метою розорювання та засівання олійних культур суперечить статусу цих сільськогосподарських угідь.
У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У поданому до суду 06 квітня 2026 року клопотанні представник відповідача адвокат Московський В.П. просив суд відкласти розгляд справи. Колегією суддів відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання сторони відповідача. 
Вказане, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
У судовому засіданні представник Одеської обласної прокуратури – прокурор Ленченко О.О., підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити вимоги скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає, виходячи з такого.
Відмовляючи у задоволенні вказаного вище позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заперечує проти позову та вказує, що не отримував припису та не був сповіщений про жодну перевірку, які складались як сільською радою, так і головним управлінням Держгеокдастру в Одеській області, фотографічні дані не відносяться до його ділянки, а тому вказані обставини є недоведеними. Також суд виснував про недоведеність позивачем того, що незаконне розорення пасовищ призводить до погіршення якості ґрунту та виснаження земель.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке. 
Як убачається з матеріалів справи, 11 липня 2012 року між Березівською районною державною адміністрацією Одеської області та ОСОБА_1 укладено Договір оренди землі № 104, відповідно до умов якого передано ОСОБА_1 у строкове платне користування на 20 років земельну ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 512128900:01:002:0786, розташовану на території Маринівської сільської ради для сінокосіння та випасання худоби.
Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Березівському районі Одеської області 09 липня 2012 року за №512120004000379.
Згідно акту приймання-передачі від 11 липня 2012 року земельну ділянку передано ОСОБА_1 .
У договорі оренди землі № 104 від 11 липня 2012 року передбачено, зокрема, що:
в оренду передається земельна ділянка загальною площею 45,38 га , у тому числі 45,38 га – пасовищ (пункт 2 договору);
строк його дії становить 20 років (пункт 6 договору);
земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби (пункт 13 договору);
цільове призначення земельної ділянки: сільськогосподарське призначення (пункт 14 договору);
умови збереження стану об`єкта оренди: без зміни цільове призначення (пункт 15 договору);
орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законодавством порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому Законом або договором оренди землі. (пункт 28 договору).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, площею 45,3808 га, зареєстровано 18 жовтня 2021 року за Раухівською селищною радою Березівського району Одеської області (номер відомостей про право: 44542117). Спірна земельна ділянка кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, площею 45,3808 га з 27 травня 2021 року належить до земель комунальної власності Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області.
У статті 11 ЦК визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2).
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1).
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 93 ЗК, статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі регулюються ЗК, ЦК, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом статті 25 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі) орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил (стаття 24 Закону України "Про оренду землі" у відповідній редакції).
Аналогічні за змістом положення щодо прав і обов`язків орендодавця та орендаря містяться і у договорі оренди землі № 104 від 11.07.2012 року.
Отже, орендар зобов`язаний, зокрема, виконувати встановлені щодо об`єкта оренди зобов`язання, використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором оренди та земельним законодавством.
Аналогічні за змістом положення щодо відповідних обов`язків орендаря земельної ділянки, у тому числі щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди та вимог законодавства містяться і у чинній редакції Закону України "Про оренду землі".
За змістом статті 31 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції) договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції) на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до статті 141 ЗК підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (пункт ґ).
Згідно зі статтею 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2).
Так, за частиною 2 статті 651 ЦК договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Тож іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини 2 статті 651 ЦК є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.
Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин (пункт 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 920/418/19).
Зі змісту наведених норм слідує, що за договором оренди землі (зобов`язанням з визначеним строком виконання (дії) обов`язку з цільового використання земельної ділянки) орендар зобов`язаний утриматись від певної дії (використовувати земельну ділянку не за цільовим призначенням), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням). Обов`язок орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди землі та вимог земельного законодавства повинен виконуватись ним безперервно, протягом усього строку дії договору оренди землі (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі N 922/3166/20).
Так, за умовами договору оренди землі, укладеного між Березівською РДА із ОСОБА_1 , та відповідно до акту приймання-передачі від 11.07.2012 року, ОСОБА_1 приймаючи у користування земельну ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786 (пасовища), зобов`язався використовувати її за цільовим призначенням – для сінокосіння та випасання худоби. 
Відповідно до пункту "а" частини 1 статті 96 ЗК землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.
Згідно з пунктом 25 договору оренди землі до прав орендодавця відноситься вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з цим договором.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 ЗК до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Цільове призначення земельної ділянки - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення (стаття 1 Закону України "Про землеустрій").
Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 N 548, код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. Класифікація визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення (частина 1 статті 19 ЗК).
У частині 3 статті 19 ЗК визначено, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
За змістом частини 5 статті 20 ЗК (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі) види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.
З наведених норм права вбачається, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії. Однією з таких категорій є землі сільськогосподарського призначення. У межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно, крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 ЗК (такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі N 925/929/19).
Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання урегульовано частиною 1 статті 22 ЗК, за змістом якої землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до частини 2 статті 22 ЗК (у відповідній редакції) до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо)
Згідно з частиною 3 статті 22 ЗК (у редакції, на час укладення договору оренди землі) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У статтях 31, 33-37 ЗК визначено види використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема для фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства, для сінокосіння і випасання худоби, для ведення індивідуального або колективного садівництва, для городництва, для ведення підсобного господарства. Власники або користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення певного виду використання мають використовувати їх виключно в межах вимог, встановлених статтями 31, 33-37 ЗК для такого виду використання (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі N 925/929/19).
Отже, зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. Зміна цільового призначення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на іншу категорію цільового призначення здійснюється за погодженими проектами землеустрою щодо їх відведення. При цьому такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення) чинним законодавством не передбачено (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі N 925/929/19).
Водночас користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення повинні використовувати такі земельні ділянки відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані їм власником.
Земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2020 у справі N 468/1498/17-ц, від 21.06.2022 у справі N 912/1520/21, від 16.11.2022 у справі N 914/291/22).
У цій справі, вказана вище земельна ділянка площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, за своїм цільовим призначенням належить до земель сільськогосподарського призначення, за видом використання ця земельна ділянка належить до пасовища та передана ОСОБА_1 для ведення сінокосіння та випасання худоби.
Проте відповідач використовує зазначену земельну ділянку для посіву сільськогосподарських культур.
Такі обставини підтверджуються:
- актом обстеження та фотографічними даними, складеними Маринівською сільською радою (т.1 а.с.28,35);
- актом обстеження, актом перевірки та приписом складеними Головним Управлінням Держгеокадастру в Одеській області 07.08.2019 року (а.с.41-44), 28.08.2019 року (а.с.45-47); 13.09.2019 року (т.1 а.с.48-49) відповідно.
Вказаними доказами зафіксовано факт використання вказаної земельної ділянки, як з порушенням умов договору оренди землі та вимог чинного законодавства, так і з порушенням умов режиму використання, а саме використання землі, видом використання якої є пасовища, як ріллі для вирощування сільськогосподарських культур.
Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України "Про охорону земель" власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.
Охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом (частини 1, 2 статті 36 зазначеного Закону).
Статтею 37 цього Закону передбачено, що власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо, зокрема, вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; необґрунтовано інтенсивного використання земель.
При цьому, апеляційний суд погоджується із доводами скаржника про те, що відповідні акти обстеження та припис не є належними доказами факту порушення відповідачем ОСОБА_1 вимог земельного законодавства щодо режиму використання (за цільовим призначенням) спірної земельної ділянки, з огляду на таке.
З акту обстеження земельної ділянки від 07.08.2019 року за №509-ДК/781/АО/10/01/-19, вбачається, що перевіркою з виїздом на місце установлено, що земельна ділянка площею 45,38 га, яка розташована на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області (за межами населеного пункту) використовується у порушення вимог законодавства та умов договору оренди, зокрема на 28 га вирощується соняшник, на 15 га залишені поживні рештки від вирощування сільськогосподарської продукції (стерня), 2,38 га не використовується.
Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства з об`єктом - земельної ділянки від 28.08.2019 року №509-ДК/535/АП/09/01/-19 установлено факт нецільового використання земельної ділянки, а саме вирощування на останній сільськогосподарської продукції.
Крім того, у змісті вказаного акту зазначено про наданням відповідачем ОСОБА_1 пояснень з приводу нецільового використання земельної ділянки площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, у яких орендар повідомив, що вирощує на такій соняшник (28 га) та ячмінь (15 га), а лише 2 га з 45,38 га використовує для випасання худоби.
ОСОБА_1 підписав вказаний вище Акт, не зазначивши про незгоду із зафіксованими комісією фактами порушень (нецільовим використанням), а також не заперечував проти коректності викладення наданих ним пояснень.
Вказані обставини свідчать про обізнаність орендаря ОСОБА_1 про проведення на орендованій ним вказаної вище земельній ділянці перевірок та про їх результати.
При цьому, як убачається зі змісту акту, а також відзиву на позов, ОСОБА_1 фактично не заперечує проти факту використанням ним земельної ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786 не за цільовим призначенням, натомість відповідач наполягає на тому, що його дії не задають жодної шкоди, з огляду на своєчасну сплату нам орендних платежів та відсутність нарікань з боку Березівської райдержадміністрації та Маріїнівської СР.
Окремо, апеляційний суд звертає увагу на викладені у оскаржуваному рішенні суду посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що здійснюваний ним висів люцерни з ячменю поліпшує якість ґрунту, які додатково підтверджують підстави заявленого у цій справі позову: нецільового використання відповідачем орендованої земельної ділянки.
Апеляційний суд зауважує що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі № 910/11027/18, а також в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри"
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст. ст. 77-81 ЦПК України, апеляційний суд зазначає про те, що наявними у справі доказами підтверджується те, що відповідач орендує земельні ділянки з порушенням умов режиму використання, а саме використовує відповідну земельну дялнку, як ріллі при тому, що видом її використання є сіножаті та пасовища.
Викладені відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу посилання, які були прийняті до уваги судом першої інстанції щодо недоліків складення відповідних Актів, у з огляду на викладене не спростовують обставин, на які посилався виконувач обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації Одеської області під час звернення до суду із цим позовом.
Отже, зважаючи на викладене, апеляційний суд виснує про доведеність позивачем факту нецільового використання відповідачем ОСОБА_1 орендованої земельної ділянки з порушенням умов режиму використання, а саме використання землі, видом використання якої є сінокосіння та випасання худоби для вирощування сільськогосподарських культур.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону про охорону земель власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.
У частинах першій та другій статті 36 Закону про охорону земель визначено, що охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом.
Статтею 37 Закону про охорону земель передбачено, що власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо, зокрема, вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ; необґрунтовано інтенсивного використання земель.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанцій дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки за приписами частини п`ятої статті 20, статті 34 Земельного кодексу України земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби можуть використовуватися лише у межах встановленого виду використання, тому передана в оренду ОСОБА_1 спірна земельна ділянка не могла використовуватися відповідачем для вирощування сільськогосподарських культур, оскільки спірну земельну ділянку ОСОБА_1 було зобов`язане використовувати виключно в межах, визначених договором оренди землі, законом та документацією із землеустрою, а саме як сіножаті.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі N 473/4413/17, від 12.12.2019 у справі N 904/1054/19, від 03.12.2020 у справі N 482/2288/18 та від 25.05.2022 у справі N 922/1135/21,
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі N 355/385/17 міститься правовий висновок про те, що у статті 629 Цивільного кодексу України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 Цивільного кодексу України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 32 Закону про оренду землі на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У постанові від 13.07.2022 у справі N 363/1834/17 (провадження N 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 Цивільного кодексу України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 Цивільного кодексу України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося.
З огляду на зміст припису абзацу першого частини другої статті 651 Цивільного кодексу України інші випадки, ніж істотне порушення договору, для його зміни або розірвання у судовому порядку можуть бути встановлені законом або самим договором. Настання цих випадків зумовлює право сторони ініціювати у суді питання зміни чи розірвання відповідних правовідносин.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що допустила порушення договору, не має значення ні для оцінки істотності порушення, ні для виникнення права вимагати зміни чи розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
На підставі поданих сторонами та досліджених доказів, установлених фактичних обставин укладення та виконання сторонами договору оренду землі, апеляційний суд виснує про порушення ОСОБА_1 положень земельного законодавства та умов договору оренди землі щодо використання орендарем земельної ділянки відповідно до її призначення.
Порушення ОСОБА_1 умов договору оренди землі, яким передано в оренду вказану земельну ділянку, яка відноситься до сіножатей, тобто використання орендарем спірної земельної ділянки в інших цілях ніж для сінокосіння, вирощування багаторічних трав, випасання худоби, є підставою для задоволення позову в частині позовних вимог про розірвання договору оренди землі.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі N 468/1680/17-ц, на яку посилається прокурор в касаційній скарзі.
З огляду на те, що за встановлених у справі обставин невиконання ОСОБА_1 обов`язків, передбачених статтею 25 Закону про оренду землі, умовами договору оренди землі, а також спрямування діяльності відповідача на розорювання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка за своїми характеристиками відноситься до сіножатей, порушення орендарем встановлених законодавством та договором вимог використання спірної земельної ділянки, виходячи з предмета та підстав позову, суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору оренди землі та зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку власнику.
Апеляційний суд також не погоджується з висновком суду першої інстанцій про недоведеність позивачем того, що незаконне розорення пасовищ призводить до погіршення якості ґрунту та виснаження земель, з огляду на те, що звертаючись до суду із цим позовом виконувач обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації Одеської області, підставою для розірвання договору оренди землі вказав Порушення ОСОБА_1 умов договору оренди землі, яким передано в оренду вказану земельну ділянку, яка відноситься до сіножатей, тобто використання орендарем спірної земельної ділянки в інших цілях ніж для сінокосіння, вирощування багаторічних трав, випасання худоби.
Тож, з урахуванням приписів ст.ст.77-81 ЦПК України, саме вказані обставини входили до предмету доказування у справі. Погіршення якості ґрунту та виснаження земель, зважаючи на викладене, не є підставою із якою чинне земельне законодавство чи укладений із ОСОБА_1 , договір оренди, пов`язують можливість розірвання договору оренди землі.
Окремо, апеляційний суд звертає увагу на те, що необхідність дотримання обмежень щодо розорювання земель, а також створення, збереження та відновлення сіножатей та пасовищ відповідно до науково обґрунтованих показників з урахуванням регіональних особливостей та природно-кліматичних умов, передбачена Законами України "Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2020 року", &quot;Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року", Концепцією національної екологічної політики України на період до 2020 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.10.2007 № 880-р, Стратегією удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413, Національним планом дій щодо боротьби з деградацією земель та опустелюванням, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 271-р.
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
В статті 14 Конституції України наголошено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Статтею 40 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог: а) раціонального і економного використання природних ресурсів на основі широкого застосування новітніх технологій; б) здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища; в) здійснення заходів щодо відтворення відновлюваних природних ресурсів; г) застосування біологічних, хімічних та інших методів поліпшення якості природних ресурсів, які забезпечують охорону навколишнього природного середовища і безпеку здоров`я населення; д) збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, що підлягають особливій охороні; е) здійснення господарської та іншої діяльності без порушення екологічних прав інших осіб; є) здійснення заходів щодо збереження і невиснажливого використання біологічного різноманіття під час провадження діяльності, пов`язаної з поводженням з генетично модифікованими організмами.
При використанні природних ресурсів має забезпечуватися виконання й інших вимог, встановлених цим Законом та іншим законодавством України.
Апеляційний суд також враховує, що у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27.11.2007 у справі "Хаммер проти Бельгії" Суд вирішив, що незважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть право на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою. Таким чином, державні органи зобов`язані діяти з метою захисту навколишнього середовища.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає безпідставними посилання суду першої інстанції про необхідність доведення позивачем у вказаній категорії справи факту погіршення якості ґрунту та виснаження земель в наслідок їх нецільового використання.
Водночас висновок суду про те, що здійснюваний відповідачем висів зернових та фуражних культур на вказаній вище земельній ділянці поліпшує якість ґрунту, що підтверджується довідкою Раухівської селищної ради від 19.03.2021 року є помилковим, оскільки у такій викладено обставини, повідомлені самим ОСОБА_1 , тож вказана довідка не є відповідно до вимог ст. ст. 77,81 ЦПК України належним доказом.
Щодо зміни власника спірної земельної ділянки та позовної вимоги про повернення земельної ділянки площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, нормативною грошовою оцінкою 318 175, 06 грн, яка знаходиться на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, апеляційний суд виходить з такого.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року заяву Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про процесуальне правонаступництво задоволено. Залучено Раухівську селищну рада Березівського району Одеської області як правонаступника Головного управління Декржгеокадастру в Одеській області в справі за позовом виконувача обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки у розпорядження держави.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц (№ 61-17489св20) вказано, що «процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. Проте, процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до частини восьмої статті 122 ЗК України, відповідно до якої КМ України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) вказано, що:
«10.22. У позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом державної влади, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного наказу. Прокурор вказав, що оскільки саме цей орган (Головне управління Держземагентства у Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) допустив порушення інтересів у спірних правовідносинах, то він не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом. Тому Велика Палата Верховного Суду з огляду на судову практику не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.
10.23. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки, прокурор мав обов`язок звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів. Той факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади)».
За викладених обставин та висновків Верховного суду, апеляційний суд доходить висновку, що вказаний позов слід задовольнити частково та зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786 належному суб`єкту Раухівській селищній раді Березівського району Одеської області, як особі, яка внаслідок змін у чинному законодавстві отримала інтерес у поверненні спірної земельної ділянки.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити частково позов керівника Білгород – Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно – Бугазької сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов виконувача обов`язків керівника Комінтернівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Березівської районної державної адміністрації Одеської області, Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки у розпорядження держави задовольнити частково.
Розірвати достроково Договір оренди землі № 104 від 11 липня 2012 року, укладений між Березівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі Держкомзему у Березівському районі Одеської області 09 липня 2012 року №512120004000379.
Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Раухівській селищній раді Березівського району Одеської області (ЄДРПОУ 22446206) земельну ділянку площею 45,38 га, кадастровий номер 5121282900:01:002:0786, яка знаходиться на території Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 03528552) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 17 186,57 грн.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:          О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький