Єдиний унікальний номер справи № 359/7243/24
Провадження № 22-ц/824/7478/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Ареалбуд» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2025 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» до товариства з обмеженою відповідальністю «Ареалбуд», ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленна Тетяна Костянтинівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2024 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідачів.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 серпня 2021 року за адресою: Київська область, с. Васильки, вул. Центральна, ТП-471, яка на праві власності належала Товариству з обмеженою відповідальністю «Ареалбуд», позивачем було виявлено факт порушення Правил роздрібного ринку електроенергії, а саме: самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника з порушенням схеми обліку, електроенергія, що споживалась приладом обліку, не обліковувалась, споживачем не оплачувалась. Відповідно до розрахунку обсягу та вартості необлікованої електричної енергії за період з 12 лютого 2021 року по 12 серпня 2021 року відповідачу було нараховано 322542 кВт/год обсягу електричної енергії, що становить 1 191 977,09 грн до сплати.
ТОВ «Ареалбуд» не сплатило добровільно в позасудовому порядку вказану вартість необлікованої електроенергії, у зв`язку з чим ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача. Рішенням суду від 20 лютого 2024 року позов було задоволено та стягнуто з ТОВ «Ареалбуд» на користь ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» 1 191 977,09 грн вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, 70 734,86 грн - трьох відсотків річних, 384 366,83 грн - інфляційних втрат та 24 972,59 грн - витрат зі сплати судового збору.
На даний час залишок заборгованості за рішенням Господарського суду м. Києва від 20 лютого 2024 року (справа № 910/17070/23) становить 1 672 051,37 грн та ТОВ «Ареалбуд» її не погашено, рішення суду не виконане. 26 червня 2024 року за заявою ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1, в рамках якого державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє будь-яке майно і рух грошових коштів на рахунках також відсутній. Наведене не дає можливості позивачу звернути стягнення на майно чи грошові кошти боржника.
Під час виконавчого провадження було встановлено, що 27 лютого 2024 року ТОВ «Ареалбуд», знаючи про вищевказане судове рішення, відчужив за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 3220880903:04:005:0073, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір було зареєстровано приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленною Т.К. за реєстраційним номером 459 та здійснено запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 71794833 від 27 лютого 2024 року за ОСОБА_2 .
Враховуючи хронологію подій, оспорюваний правочин на переконання позивача був направлений на уникнення можливості звернення стягнення на майно боржника з метою ухилення від виконання зобов`язання та судового рішення та має ознаки фраудаторного, а тому підлягає визнанню недійсним, а реєстрація речового права - скасуванню.
Враховуючи викладене, позивач просив суд:
1. визнати недійсним договір купівлі-продажу з реєстраційним номером 459, який видано 27 лютого 2024 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленною Т. К.;
2. скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 71794833 від 27 лютого 2024 року, здійснений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленною Т. К.
Крім того, позивач просив судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 25 грудня 2025 року відповідач ТОВ «Ареалбуд», направив апеляційну скаргу. Апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
19 лютого 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, з`явилися представник позивача Петруньок І. В., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення; представники відповідача ТОВ «Ареалбуд» - Гребенюк О.М. та директор товариства Лузан В.М., які підтримали апеляційну скаргу та просили апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 20 лютого 2024 року обставини наявності у ТОВ «Ареалбуд» непогашеної заборгованості перед ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» є преюдиційними; після ухвалення вказаного рішення відповідач відчужив належну йому земельну ділянку, яка фактично була єдиним майном, на яке могло бути звернено стягнення; попередній договір купівлі-продажу від 09 січня 2023 року, на який посилались відповідачі як на підставу укладення основного договору, не був нотаріально посвідчений, а тому є нікчемним і не породжує для сторін жодних правових наслідків; ТОВ «Ареалбуд», будучи обізнаним про існування спору та судового рішення щодо стягнення боргу, діяло недобросовісно та зловживало цивільними правами, відчуживши майно з метою уникнення звернення на нього стягнення та ухилення від виконання судового рішення; спірний договір має ознаки фраудаторного правочину, вчиненого на шкоду кредитору, що суперечить засадам добросовісності та вимогам статей 3, 13, 203, 234 ЦК України, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання його недійсним; оскільки державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 проведена на підставі недійсного правочину, підлягає також скасуванню відповідний запис про державну реєстрацію речового права.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Основними доводами апеляційної скарги є твердження про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке, на думку апелянта, ухвалене за неправильного встановлення обставин справи та неналежної оцінки доказів; заперечення правильності висновків суду про нікчемність попереднього договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачаами, та про можливість визнання його недійсним, з посиланням на наявність умов для його дійсності та фактичне виконання; посилання на реальність правовідносин між сторонами договору , наявність авансового платежу та спрямованість правочину на настання реальних правових наслідків; заперечення висновків суду щодо фіктивності правочину та відсутності умислу сторін на його невиконання; доводи про відсутність ознак фраудаторності, зокрема недоведеність спрямованості правочину на уникнення виконання зобов`язань перед позивачем та наявність раніше виниклого зобов`язання перед іншим контрагентом; посилання на неправильне застосування судом практики Верховного Суду та неврахування висновків у подібних правовідносинах.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на неналежність доводів апелянта щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу з огляду на те, що на момент вчинення правочину судове рішення про стягнення коштів ще не набрало законної сили. Колегія суддів виходить із того, що зазначене судове рішення не породило нових зобов`язань, а лише підтвердило вже існуючі, які виникли раніше, зокрема обов`язок сплатити кошти на користь ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі». За таких умов факт набрання чи ненабрання законної сили відповідним судовим рішенням на момент укладення правочину не впливає на наявність самого обов`язку та не змінює висновку про обізнаність боржника щодо нього, а також не спростовує оцінки суду щодо спрямованості його дій на уникнення відповідальності.
Не можуть бути прийняті до уваги й доводи апелянта про те, що укладений договір відповідає вимогам закону, спрямований на реальне настання правових наслідків та не містить ознак недійсності, а також що не доведено мету уникнення відповідальності за зобов`язаннями. Вказані доводи є декларативними та не підтверджені належними й допустимими доказами, тоді як матеріали справи не містять достатніх підстав для їх прийняття, а наведені апелянтом обставини не спростовують висновків суду першої інстанції щодо характеру спірного правочину.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє відповідача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх обґрунтувань.
Як встановлено під час розгляду справи, іншого майна у відповідача, за рахунок якого можна було б виконати зобов`язання, а також достатніх грошових коштів, не виявлено. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, саме сторона, яка посилається на певні обставини, зобов`язана довести їх наявність або спростувати доводи іншої сторони шляхом подання належних доказів. У даному випадку обов`язок доведення наявності у відповідача іншого майна або активів покладався на нього, однак жодних доказів існування такого майна до матеріалів справи не подано. Більше того, у судовому засіданні відповідач фактично підтвердив відсутність у нього майнових активів, що додатково узгоджується з висновками суду першої інстанції щодо обставин справи.
Щодо добросовісності набувача майна суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що особа-покупець ОСОБА_1 , проявляючи належний рівень розумної обачності та обережності при укладенні правочину щодо набуття майна, перед підписанням основного договору купівлі-продажу мав можливість і повинен був перевірити відомості про продавця за даними відкритих державних реєстрів. Така перевірка є стандартною та загальноприйнятою практикою цивільного обороту і дозволяє встановити істотні обставини щодо правового статусу сторони правочину, зокрема наявність судових спорів або рішень.
За наявності належної перевірки відкритих реєстрів покупець міг і повинен був встановити факт наявності судового рішення, яким ТОВ «Ареалбуд» визначено боржником, а також оцінити можливі ризики набуття майна у межах таких правовідносин. Невиконання такого обов`язку щодо мінімальної перевірки контрагента свідчить про відсутність належної обачності при вчиненні правочину та виключає можливість посилання на повну добросовісність набуття.
Таким чином, особа-покупець мала діяти з підвищеним рівнем обачності та відповідально підходити до прийняття рішення про придбання майна, враховуючи характер правовідносин та потенційні юридичні ризики, пов`язані зі статусом продавця.
Посилання апелянта на судову практику, викладену в інших судових рішеннях, ухвалених у справах із відмінними фактичними обставинами, не можуть бути безумовною підставою для їх врахування при вирішенні даного спору. Такі рішення прийняті в межах інших правовідносин, за іншого фактичного складу та з урахуванням відмінної доказової бази, у зв`язку з чим не мають преюдиціального значення та не можуть автоматично застосовуватися до спірних правовідносин у цій справі.
Суд наголошує, що кожна справа підлягає індивідуальному розгляду з урахуванням сукупності встановлених фактичних обставин та досліджених доказів, а формальна подібність правовідносин не означає їх юридичної тотожності і не зумовлює обов`язковість однакового вирішення спору.
Водночас відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при ухваленні рішення суд зобов`язаний враховувати правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах. Саме такі висновки мають визначальне значення для забезпечення єдності судової практики та правильного застосування норм матеріального права.
Разом із тим апеляційний суд звертає увагу, що висновки Верховного Суду підлягають врахуванню лише за умови встановлення подібності правовідносин, однак у даному випадку апелянтом не доведено тотожності фактичних обставин справи із тими, на які він посилається, у зв`язку з чим підстави для їх застосування відсутні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ареалбуд» залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько