Справа № 344/13906/23 
Провадження № 22-ц/4808/33/26 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
судді-доповідача   Бойчука І.В., 
суддів:    Пнівчук О.В., Луганської В.М.,
секретаря    Панасюк В.О.,
з участю   представників сторін та третьої особи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСББ «Край Плюс» про скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Хемича Владислава Мар`яновича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2025 року під головуванням судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківськ,
в с т а н о в и в:
В серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора Лисецької селищної ради Тисменицького району, Іван-Франківської області Дем`янек І.А. від 01.09.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 16.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. реєстровий номер 1272 та проведену на його підставі реєстрацію права власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.02.2019 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлісяком Т.Ю. реєстровий номер 408, придбала квартиру АДРЕСА_2 . 
Позивачці стало відомо, що державним реєстратором Лисецької селищної ради Тисменицького району, Іван-Франківської області Дем`янек І.А. 01.09.2020 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
В подальшому ОСОБА_3 уклала зі ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, посвідчений 16.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. реєстровий номер 1272, відповідно до якого вона продала і передала у власність покупцю ОСОБА_2 вищезгадане нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Кучак Н.В. в цей же день здійснено державну реєстрацію права власності на згадане нежитлове приміщення за ОСОБА_2 .
Позивачка вважає, що прийняття рішення державного реєстратора, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 відбулося з порушенням нормативно-правових актів України, а укладений договір купівлі-продажу таким, що підлягає визнанню недійсним. Вказане приміщення є приміщенням загального користування, а саме підвалом, що використовувався всіма співвласниками будинку житлових приміщень цього будинку. Підвал відноситься до допоміжного приміщення багатоквартирного будинку, що є спільним майном мешканців багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності. Визнання права власності на допоміжні приміщення не передбачено чинним законодавством, допоміжні приміщення стають спільною власністю громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Виходячи з викладеного підвал ж приміщенням спільного використання, а також допоміжним приміщенням, що перебуває у спільній сумісній власності в тому числі і позивача і без згоди всіх співвласників відповідач не мав права оформлювати право власності на приміщення за собою і здійснювати його продаж.
Крім того, позивачка вважає, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст в частині передачі майна за договором продавцем у власність покупця суперечить чинному законодавству України.
Просила скасувати рішення державного реєстратора Лисецької селищної ради Тисменицького району, Іван-Франківської області Дем`янек І.А. від 01.09.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 16.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. реєстровий номер 1272 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2025 року позов задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Лисецької селищної ради Тисменицького району, Іван-Франківської області Дем`янек І.А., індексний номер: 53842630 від 01.09.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 16.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. реєстровий номер 1272.
Скасовано рішення державного реєстратора Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Кучак Н.В. індексний номер: 55740366 від 16.12.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Стягнуто з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 11 578,78 грн, з яких 1 087,10 грн витрат на судовий збір за подання позову, 268,40 грн витрат на судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, 10 223,28 грн витрат на судову експертизу.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 11 578,78 грн, з яких 1 087,10 грн витрат на судовий збір за подання позову, 268,40 грн витрат на судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, 10 223,28 грн витрат на судову експертизу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Хемич В.М. зазначив, що зазначене рішення підлягає до скасування, оскільки ухвалене з численними порушеннями норм процесуального права. Крім того, судом допущено неповноту з`ясування обставин, що мали значення для правильного вирішення справи, неправильну юридичну оцінку доказів та обставин справи в цілому.
Вказав, що в основу обґрунтування оскаржуваного рішення покладену ту обставину, що для правильного вирішення даного спору потрібно, з`ясувати та визначити правовий статус спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановити, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних або чи є вказані приміщення нежитловими в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень за відповідними документами.
За словами апелянта судом першої інстанції жодним чином не враховано подані відповідачем письмові пояснення від 29.07.2025 щодо висновком судової будівельно- технічної експертизи №1770/23-28 від 25.02.2025 виконаної судовим експертом Івано- Франківської філії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Кулаченко С.Г., а також усні пояснення вказаного судового експерта за наслідками виклику останньої в судове засідання 03 липня 2025 року.
Судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам та висновкам експертного дослідження №1770/23-28 від 25.02.2025, а також поясненням судового експерта з приводу того, що згідно з рисунком №12, що на стор.10 висновку експерта вбачається, що у плані підвального приміщення по літ. А, приміщення з номерами : I, II, III, IV, VI містять демонтовані окремі стіни (перегородки) по периметру таких приміщень.
Вказав, що відповіді на питання, які були поставлені перед судовим експертом Івано-Франківського відділення КНІСЕ Кулаченко С.Г. з переліком питань згідно ухвали суду від 07 листопада 2023 року, останньою викладено без належного підходу до предмету дослідження, а пояснення, що надані судовим експертом в судовому засіданні 3 липня 2025 року суперечать обставинам та висновкам, що викладені у звіті від 25.02.2025 року №1770/23-28 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи.
Звернув увагу, що ні описова, ні мотивувальна частини оскаржуваного судового рішення не містять надання правової оцінки поясненням судового експерта ОСОБА_4 у взаємозв`язку з доводами та висновками звіту за наслідками експертного дослідження №1770/23-28 від 25.02.2025.
Зазначив, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження та оцінку доказів.
Вказав, що враховуючи волевиявлення ОСОБА_1 щодо створення ОСББ «Край Плюс», затвердження його статуту та передачі згідно статуту такій юридичній особі відповідних повноважень щодо утримання та обслуговування будинку АДРЕСА_1 вбачається, що належним позивачем у цій справі повинен був би бути ОСББ «Край Плюс». Тому, судом першої інстанції в порушення п.1.ч.1. ст.189 ЦПК України не належно з`ясовано склад учасників судового процесу в цій справі і не залучено у жодному процесуальному статусі ОСББ «Край Плюс».
Просив скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 26.08.2025 та прийняти нове рішення (постанову), яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокатка Шургот О.В. зазначила, що апеляційна скарга на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2025 року по цій справі не підлягає до задоволення.
Вказала, що твердження апелянта про те, що пояснення експерта суперечать обставинам та висновкам, викладені у звіті від 25.02.2025 №1170/23-28 не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні, експерт погодився з висновком, підтримав його в повному обсязі. Висновком експерта від 25.02.2025 №1170/23-28 встановлено, що нежитлове приміщення №3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є складовою частиною підвалу та є допоміжними приміщеннями вказаного житлового будинку.
Зазначила, що судом першої інстанції правильно встановлено, що нежитлове приміщення №3, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є складовою частиною підвалу та є допоміжними приміщеннями вказаного житлового будинку. Для зміни функціонального призначення допоміжного приміщення та оформлення права власності на нього, потрібно здійснити певну процедуру визначену законодавством.
Вказала, що захищати своє право спільної сумісної власності на допоміжне приміщення співвласники можуть самостійно, без створення чи вступу в об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, адже порушене саме їхнє право спільної власності. Власне, навіть один зі співвласників може звернутися з таким позовом.
Звернула увагу, що ОСОБА_1 як власник квартири по АДРЕСА_3 є співвласником допоміжних приміщень у будинку, то вона має право на користування приміщенням підвалу, проте таке право обмежено шляхом проведення незаконної державної реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та в подальшому відчужено за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 .
Зазначила, що представником ОСОБА_2 адвокатом Хемичем В.М. додано до апеляційної скарги додаткові докази, а саме: копію протоколу №1 від 16.02.202; копію виписки №507751371090 від 22.02.2021, які відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Просила апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Хемича В.М. залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2025 року залишити без змін.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.10.2025 до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСББ «Край Плюс».
Директор ОСББ «Край Плюс» Орчик В.М. в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що ОСББ створено 16.02.2021 в складі п`яти осіб. На момент створення організації будь-які питання підвального приміщення між учасниками не обговорювалися. 
Пояснив, що вказане підвальне приміщення має один вхід та сходи, знаходиться в межах периметру будинку, збільшення площі за межі периметру будинку не проводилося. Зазначив, що йому як керівнику ОСББ не відомо про звернення будь-кого з жильців за дозвільною документацією на проведення якихось робіт у спірному підвальному приміщенні.
Вказав, що у підвалі було проведено гідроізоляцію, електрифікацію, водовідведення та здійснено демонтаж старої каналізації, всі відомі йому роботи у підвальному приміщенні здійснювалися в межах периметру будинку.
Щодо вимог апеляційної скарги представник ОСББ «Край Плюс» Орчик В.М. вказав, що її вирішення та результат розгляду покладає на розсуд суду.
Представник ОСОБА_2 адвокат Хемич В.М. в минулих судових засіданнях та представник ОСОБА_3 адвокат Боднар Н.Я., апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_1 адвокат Шургот О.В. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Представник ОСОБА_2 адвокат Хемич В.М., ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3  у призначене на 27.04.2026 судовезасідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.
Представник ОСОБА_2 адвокат Хемич В.М. 26.01.2026 подав клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив з підстав, визначених ч.3 ст. 223 ЦПК України та з урахуванням вже наданих ним пояснень і клопотань у минулих судових засіданнях.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, надані пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нежиле приміщення - підвал №3, за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до допоміжних приміщень, призначених для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування жителів будинку, тому не належить до нежитлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна. Як співвласник у спільній сумісній власності позивач має право користуватися допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, а саме, підвальним приміщенням, оскільки право на допоміжні приміщення є невід`ємним правом кожного власника квартири незалежно від підстав його набуття.
З такими висновкам погоджується колегія суддів, ураховуючи таке.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу №408 від 12.02.2019, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №341076251 від 31.07.2023 (том 1 а.с.10).
Відповідачка ОСОБА_3 була власником нежилого (підвального) приміщення АДРЕСА_4 , згідно акта приймання-передачі нерухомого майна №34/6 від 28.08.2020 та договору купівлі-продажу №34/6 від 01.11.2018, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №236530989 від 11.12.2020 (том 1 а.с.32).
Відповідно до договору купівлі-продажу та будівництва №34/6 від 01.11.2018 продавець ТОВ «Захід-Фінанс Груп» в особі директора ОСОБА_5 який виконує функції забудовника, зобов`язується передати у власність покупця ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна, який буде створений (набутий) продавцем у майбутньому, а покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов цього договору та оплатити його. Об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на нежитлове приміщення проектний №3 площею 76,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , що будується продавцем. Право власності покупця на об`єкт нерухомого майна, а саме вказане приміщення за цим договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем всіх зобов`язань за договором купівлі-продажу, та прийняття його в експлуатацію, і підлягає державній реєстрації (а.с.65-67).
Актом приймання-передачі №34/6 від 28.08.2020 засвідчено факт передання ТОВ «Захід-Фінанс Груп» ОСОБА_3 нежитлового приміщення №3, площею 76,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на виконання договору купівлі-продажу та будівництва №34/6 від 01.11.2018. Вказаний акт є підставою для реєстрації за покупцем права власності на передане майно (том 1 а.с.68).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.12.2020 посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1272 ОСОБА_3 продала і передала у власність покупцю, а покупець ОСОБА_2 купив та прийняв у власність в цілому нежитлове приміщення під номером 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та сплатив за нього обумовлену в цьому договорі грошову суму в розмірі, визначеному цим договором, до підписання та нотаріального посвідчення цього договору (том 1 а.с.69-71).
Вищевказане нежиле приміщення належить продавцю в цілому на праві власності, яке зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.09.2020 Дем`янек І.А. державним реєстратором Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області, номер запису про право власності: 37977173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2157534826101, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 222217965, сформований 01.09.2020 ОСОБА_6 державним реєстратором Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області.
Згідно з даними, які містяться в технічному паспорті, виготовленому за станом на 27.08.2020 ТОВ «А++», відчужуване за цим договором нежитлове приміщення (підвал) зазначене в плані під літерою «А», загальною площею 76,4 кв.м. (том 1 а.с. 72-76).
Відповідач ОСОБА_2 є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , згідно договору купівлі-продажу №1272 від 16.12.2020, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №341006913 від 31.07.2023 (том 1 а.с.11).
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №1770/23-28 від 25.02.2025 нежитлове приміщення №3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , технічний план якого зображений у технічному паспорті, виготовленому станом на 27.08.2020 ТОВ «А++», є складовою частиною підвалу літ. А, зображеного в інвентарній справі по будинку АДРЕСА_1 . Перелік, назва, функціональне призначення згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, площі та висоти внутрішніх приміщень підвального приміщення за літ. «А» інвентарної справи по будинку АДРЕСА_1 відповідає переліку, назві, функціональному призначенню згідно експлікації площ та висот внутрішніх приміщень нежитлового приміщення, що зображене у технічному паспорті, виконаному ТОВ «А++» 27.08.2020 року та є допоміжними приміщеннями вказаного житлового будинку (том 1 а.с.119-126).
З відповіді Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради №14/31.1-18/1767 від 13.10.2023 вбачається, що рішенням міської Ради народних депутатів №05С від 28.03.1991 року АДРЕСА_6 перейменовано на вул. Павлика (том 1 а.с. 87).
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – ст.1 Першого протоколу) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 01 вересня 2020 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Пунктами 1,2 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
За змістом ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів.
Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Cтаттями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Непорушність права власності закріплено також у ч. 1 ст.321 ЦК України, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями.
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, регулюються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Згідно п. 1, 2, 3, 5, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно положень Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.
У силу п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення вищезазначеної норми наведено у рішенні Конституційного Суду України№4-рп/2004від 02.03.2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011 від 09.11.2011.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-2/2004 від 02.03.2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_7 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень ст. 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). Пункт 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій.
Згідно п. 1.2. вказаного рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.
Таким чином, у багатоквартирних жилих будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежилими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в жилий фонд не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень.
Отже, для правильного вирішення цього спору потрібно, з`ясувати та визначити правовий статус спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановити, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних або чи є вказані приміщення нежитловими в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень за відповідними документами.
Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 25.06.2019 у справі №915/691/18 та Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 23.10.2019 справа №598/175/15-ц.
Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Враховуючи, що матеріалами справи доведено право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу №408 від 12.02.2019 і позивачка як співвласниця у спільній сумісній власності має право користуватися допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, а саме спірним підвальним приміщенням. При цьому рішення державного реєстратора Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області Дем`янек І.А. від 01.09.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення 3 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 є таким, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Вказані позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчено 16.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. реєстровий номер 1272 та скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. 
До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Пунктами 1,2 частини 1 ст.103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи, що висновком судової будівельно-технічної експертизи №1770/23-28 від 25.02.2025 підтверджено належність спірного підвального приміщення до допоміжного приміщення будинку і, як наслідок, таке підвальне приміщення існує на праві спільної сумісної власності співвласників квартир у цьому будинку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу між відповідачами зумовлює порушення прав позивачки як власниці одного із приміщень, розташованих у вищезазначеному будинку. Тому, вимога позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , також підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що у ОСОБА_3 не було підстав для набуття права власності на спірне приміщення та подальшого його продажу ОСОБА_2 , оскільки таке приміщення існувало з часу побудови житлового будинку АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю співвласників квартир у будинку, є допоміжним приміщенням та призначене для забезпечення експлуатації будинку, а також становить його невід`ємну частину.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
В постанові Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у справі №361/1581/19 (провадження № 61-5929св25) зазначено, якщо приміщення, які знаходяться у підвалі багатоквартирного житлового будинку, не передбачені проектною документацією як нежитлові підвальні приміщення та не передавались на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку як нежитлові приміщення, то вони є допоміжними.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції пояснень судового експерта про те, що підвальне приміщення з номерами I, II, III, IV, VI містять демонтовані окремі стіни (перегородки) по периметру таких приміщень не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. У засіданні апеляційного суду керівник ОСББ «Край Плюс» Орчик В.М. надав пояснення про відсутність будь-яких робіт в спірному підвальному приміщенні, в тому числі збільшення його площі за межами периметру будинку, а також відсутність будь-якої дозвільної документації на проведення таких робіт. Вказане дає підстави для висновку, що цільове призначення підвального приміщення як допоміжного не змінювалося і в матеріалах справи відсутні докази таких обставин. 
Позиція апелянта про те, що належним позивачем у цій справі повинен був би бути ОСББ «Край Плюс» відхиляються апеляційним судом, оскільки ОСОБА_1 як власниця квартири у будинку АДРЕСА_1 має право звернутися за захистом свого порушеного права на користування підвальним приміщенням у цьому будинку.
Також наведені доводи спростовуються правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 15 травня 2025 року у справі №727/6380/17 (провадження № 61-10808св24) про те, що співвласники багатоквартирного будинку мають право на захист порушених прав спільної сумісної власності на допоміжні приміщення шляхом визнання недійсними договорів щодо таких приміщень та скасування державної реєстрації права власності на них. У випадках, коли внаслідок укладення договорів стосовно допоміжних приміщень будинку (підвальних, підсобних, тощо) співвласники позбавляються права спільної сумісної власності на ці приміщення, такі договори можуть бути визнані недійсними, а реєстрація права власності за такими договорами – скасована. Вимоги про визнання недійсними договорів та скасування їх реєстрації є належним та ефективним способом захисту прав співвласників у подібних правовідносинах.
Крім того згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі №203/485/20 (провадження № 61-7499св24) належним способом захисту порушених прав співвласників багатоквартирного житлового будинку на допоміжні приміщення у ньому може бути визнання недійсним договору, зокрема того, за яким нежитлове (підвальне) приміщення було придбане покупцем без згоди цих співвласників. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Хемича Владислава Мар`яновича залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 30 квітня 2026 року.
Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук
В.М. Луганська