справа № 757/35613/23-ц головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
провадження № 22-ц/824/5861/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» поданою представницею - Громницькою Мариною Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Крайчинський Сергій Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк ", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Крайчинський Сергій Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 93 758 гривень 91 копійок.
Разом з цим, на думку позивача, виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, внаслідок чого він має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, позивач зазначала, що жодним документом стороною Банку не доведено наявність правовідносин між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» та не надано доказів заборгованості.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем 06 жовтня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 15067, про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.09.2010 року з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця АТ КБ «Приватбанк» - Громницька М.С. 17 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Так, апелянт зазначила, що 18 вересня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ним була підписана анкета- заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 18.09.2010р., згідно якої ОСОБА_2 виявив бажання отримувати послуги банка, в тому числі, щодо кредитування карткового рахунку згідно до умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банка, й в подальшому отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
З підписанням відповідної анкети-заяви клієнт підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку", складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що було засвідчено особистим підписом клієнта. Для укладення договору з банку та отримання кредитної карти, клієнтом була надана копія паспорту, клієнт пройшов ідентифікацію та отримав кредитну карту на який банком був встановлений кредитний ліміт та позивач отримав можливість користуватися кредитними коштами за для своїх потреб з зобов`язаннями повернути суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитними коштами та інші платежі визначені договором.
Обставини укладення між ОСОБА_2 та банком зазначеного договору від 18 вересня 2010 року кредитування карткового рахунку та фактичне користування клієнтом ОСОБА_3 кредитними коштами, не спростовуються позивачкою належними письмовими доказами.
Таким чином, між ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг б/н від 18 вересня 2010 року, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.
В свою чергу, ОСОБА_2 у порушення умов кредитного договору та ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України не виконував належним чином взяті на себе грошові зобов`язання за договором.
06 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського МНО Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис №15067, яким запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_2 на користь банка заборгованість за договором б/н від 18 вересня 2010 року в розмірі 93 758,91 грн.
Виконавчий напис вчинено за життя боржника ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та боржнику надсилалось письмове повідомлення - вимога про усунення порушення.
Укладений між ОСОБА_2 та банком договір про надання банківських послуг б/н від 18.09.2010р. станом на день вчинення виконавчого напису - 06.10.2017р. не визнаний недійсним і його правомірність станом на 06.10.2017р. презюмується.
Апелянтка вказує, що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису - 06 жовтня 2017 р. п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999р. не обмежував право кредитора на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, та на момент вчинення виконавчого напису жодних змін до Постанови КМУ №662 від 26.11.2014р. "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" про втрату її чинності внесено не було.
Також на момент вчинення спірного виконавчого напису жодних змін до Постанови КМУ №662 від 26.11.2014р. "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" про втрату її чинності внесено не було, будь - які публікації у вигляді постанов КМУ в Офіційному віснику України чи в Урядовому кур`єрі стосовно внесення змін чи визнання її нечинною відсутні.
Вищевказані доводи АТ КБ "ПриватБанк" судом першої інстанції враховані при винесенні оскаржуваного рішення не були.
Таким чином, на думку представника Банку суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2026 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» поданою представницею - Громницькою Мариною Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Крайчинський Сергій Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Борух С.В. заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.
Інші учасники справи, у тому числі представник апелянта, в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис №15067, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18.09.2010 року у розмірі 93 758, 91 грн. та 1 800,00 грн. за вчинення виконавчого напису. Стягнення заборгованості проводиться за період з 18.09.2010 року по 05.09.2017 року.
Дата смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть.
01 лютого 2018 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Крайчинський С.С. постановою відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2, для примусового виконання виконавчого напису № 15067 від 06 жовтня 2017 року.
Відтак, аналізуючи вказані докази суд першої інстанції дійшов висновку, що оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов є обґрунтованим.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
Так, судовим розглядом встановлено, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг б/н від 18 вересня 2010 р.
Однак, ОСОБА_2 у порушення умов кредитного договору та ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України не виконував належним чином взяті на себе грошові зобов`язання за договором, що стало підставою для звернення Банку до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Спірний виконавчий напис було вчинено 06 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського МНО Швець Р.О. №15067, яким запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_2 на користь банка заборгованість за договором б/н від 18.09.2010р. в розмірі 93 758,91 грн. та на підставі даного виконавчого листа 01 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження.
Разом з цим, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання.
Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження боржник за спірним виконавчим написом помер.
Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункти 78-79)).
Аналогічна за змістом правова позиція щодо можливості процесуального правонаступництва у виконавчому провадженні у разі смерті боржника-фізичної особи викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що буквальне розуміння норм Закону України «Про виконавче провадження» про те, що процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника не допускається, а відповідне виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, - є помилковим. Як Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, так і Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачають обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, як у справі № 523/2357/20. Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII; пункт 3 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.
За результатами розгляду вказаної справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про можливість здійснення процесуального правонаступництва у разі смерті боржника та закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII за умови, що спірні правовідносини передбачають правонаступництво.
Згідно з нормою статі 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статі 1219, стаття 1282 ЦК України).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.
Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 17 квітня 2013 року в справі № 6-18цс13, від 8 квітня 2015 року в справі N 6-33цс15.
Відповідно до положень ст. 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником (ч.1). Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (ч.2). Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття провадження (ч.5).
Аналогічні положення містить ч.5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Під правонаступництвом як на стадії виконання судового рішення, так і до відкриття виконавчого провадження, розуміється заміна однієї із сторін (стягувача або боржника) з переходом прав і обов`язків від право попередника до іншої особи (правонаступника), що раніше не брала участь як у розгляді справи, так і у виконавчому провадженні.
Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб (частина перша статті 1281 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Разом з цим, позивач звертаючись до суду не вказує чи є вона уповноваженою особою на оскарження спірного виконавчого напису, оскільки з доказів які були долучені до позовної заяви не вдається встановити її процесуальний статус в рамках виконавчого провадження.
Позивач на підтвердження того, що виконавчий напис був вчинений з порушеннями надає докази виключно надані стягувачем при зверненні до державного виконавця з метою відкриття виконавчого провадження.
Однак, у матеріалах позову відсутні належні докази, які б вказували, що позивач є особою (правонаступником боржника) до якої перейшли права та обов`язки після смерті ОСОБА_2 та те, що вона є спадкоємцем померлого боржника.
Також не надано суду доказів того, що у відповідності до ст. 442 ЦПК України відбулась заміна правонаступника.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду у справі 342/180/17-ц, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що стороною позивача не надано належних доказів того, що остання має право на оскарження виконавчого напису, оскільки позивачем не долучено доказів правонаступництва за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , що вказує на передчасність висновків суду першої інстанції про наявниість підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн. 
Також, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у суді першої інстанції покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» подану представницею - Громницькою Мариною Сергіївною - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку " ПриватБанк ", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Крайчинський Сергій Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова