ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. Справа№ 910/14864/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Бестаченко О.Л.
суддів: Шаратова Ю.А. 
Скрипки І.М. 

секретар судового засідання – Васильченко А.І.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 05.05.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича 
на рішення Господарського суду міста Києва
від 05.03.2026 
у справі № 910/14864/25 (суддя – Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Ковчег”
до Фізичної особи-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича
про стягнення 574 738,38 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю “Ковчег” (далі за текстом – ТОВ “Ковчег”, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича (далі за текстом – ФОП Клюєв Р.С., відповідач) про стягнення 574 738,38 грн, з яких 344 967,04 грн заборгованості за Договором суборенди № А2044 від 24.11.2017 року; 38 872,59 грн 3% річних; 190 898,75 грн інфляційне збільшення.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з внесення орендної плати та компенсації комунальних послуг згідно з Договором суборенди № А2044 від 24.11.2017.
Короткий зміст рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 позов ТОВ “Ковчег” до ФОП Клюєва Р.С. про стягнення 574 738,38 грн задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з ФОП Клюєва Р.С. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Ковчег” суму заборгованості з орендної плати в розмірі 344 967,04 грн, 3% річних в розмірі 38 872,59 грн, втрати від інфляції в розмірі 190 898,75 грн, судовий збір у розмірі 6 896,86 грн.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором суборенди № А2044 від 24.11.2017 у розмірі 344 967,04 грн. При цьому, суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, та вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а суму 3% річних за період з 22.02.2022 по 24.11.2025 у розмірі 38 872,59 грн такою, що підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.
Також, місцевим господарським судом встановлено, що сума втрат від інфляції є більшою ніж розрахована позивачем, однак, оскільки суд, згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом – ГПК України) обмежений у праві виходити за межі позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції у визначеному позивачем розмірі – 190 898,75 грн.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ФОП Клюєв Р.С. звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі №910/14864/25 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ТОВ “Ковчег” відмовити повністю. Вирішити питання розподілу судових витрат. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув увагу, що у пункті 3.1. Договору Суборенди зазначено, що цей договір суборенди набуває чинності з моменту його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації (якщо така реєстрація вимагається відповідно до законодавства України) та діє до закінчення строку суборенди. Наявний в матеріалах справи Договір суборенди № А 2044 від 24.11.2017 укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Договір, щодо якого сторони не дійшли згоди в необхідній формі є неукладеним, тобто неіснуючим.
Відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції про укладення договору суборенди №А2044 від 24 листопада 2017 р. є хибним.
Також скаржник вказує, що позивачем долучено до позовної заяви додатковий договір від 30 грудня 2020 р. про внесення змін та доповнень до Договору суборенди № А2044 від 24 листопада 2017 р. у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Таким чином висновок суду першої інстанції про укладення додаткового договору від 30 грудня 2020 р. про внесення змін та доповнень до Договору суборенди № А2044 від 24 листопада 2017 р. є хибним.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2026 апеляційну скаргу ФОП Клюєва Р.С. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) – Бестаченко О.Л., суддів: Скрипки І.М., Шаратова Ю.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Клюєва Р.С. на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25, призначено її до розгляду на 05.05.2026. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14864/25.
09.04.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/14864/25.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
11.04.2026 через підсистему "Електронний суд" ТОВ “Ковчег” направило відзив на апеляційну скаргу ФОП Клюєва Р.С., в якому просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Так, у відзиві позивач наголошує, що сторони у Договорі помилково зазначили про необхідність нотаріального посвідчення Договору суборенди, а також додаткових договорів до нього. Зазначена обставина, зокрема, підтверджується тим, що з дати підписання сторонами Договору суборенди та протягом трьох років користування приміщенням відповідачем ні з боку відповідача, ні з боку позивача не надходило жодних вимог щодо нотаріального посвідчення Договору суборенди.
Зазначає, що у період з 21.07.2021 по 21.02.2022 відповідачем частково виконані визнані зобов`язання на загальну суму 342 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.
Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 05.05.2026 з`явилися представники сторін.
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги ФОП Клюєва Р.С., просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 залишити без змін. 
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Ковчег” (суборендодавцем) та Фізичною особою-підприємцем Клюєвим Родіоном Спартаковичем (суборендарем) було укладено Договір суборенди № А2044 від 24.11.2017, за умовами п. 2.1 якого суборендодавець зобов`язується передати у строкове, платне користування суборендарю приміщення, а суборендар зобов`язаний прийняти приміщення в строкове користування, сплачувати суборендодавцеві обумовлені в цьому Договорі суборенди платежі та виконувати інші умови цього Договору суборенди. Суборендодавець має право передавати приміщення в суборенду на підставі основного договору.
Згідно з п. 10.1, 10.2 Договору з моменту передачі суборендареві приміщення суборендар зобов`язаний сплачувати на користь суборендодавця орендну плату та іншу платежі, які передбачені цим Договором. Орендна плата, яку суборендар зобов`язаний щомісячно сплачувати суборендодавцеві складається з таких сум: основна орендна плата; експлуатаційна орендна плата; маркетингова орендна плата; плата з обороту.
Як погоджено в п. 13.1 Договору, суборендар зобов`язаний сплачувати суборендодавцеві основну орендну плату, експлуатаційну орендну плату, маркетингову орендну плату щомісячно різними платежами в строки, визначені в додатку № 1 (пункт 15).
Відповідно до п. 17.1 ст. 17 Договору суборендар компенсує суборендодавцеві вартість Комунальних послуг, що споживаються в Приміщенні, без додаткових нарахувань на свою користь. Суборендар також зобов`язаний компенсувати суборендодавцю витрати, які несе Суборендодавець на комунальні послуг, які споживаються в зв`язку з експлуатацією Торгового центру та Площ загального користування, а також Земельної ділянки та які розподіляються між всіма орендарями / суборендарями Торгового центру пропорційно площі Приміщення до загальної площі Торгового центру на підставі рахунків та даних (показників), наданих Власником.
Також між сторонами підписано Додаток № 1 до вищевказаного Договору суборенди, за умовами якого погоджено, що: - позивач зобов`язався передати відповідачу в суборенду приміщення площею 25,47 кв м на 1-му поверсі торгового центру, лот А2044 (відповідно до плану, наведеному в додатку № 2); - строк дії договору 35 місяців; - строк оплати орендної плати до 15 числа календарного місяця, який передує оплачуваному; - строк компенсації комунальних послуг до 10 числа наступного місяця за оплачувальний місяць на підставі рахунку суборендаря, який надається протягом 5 робочих днів з початку наступного місяця.
01.02.2018 сторонам підписано акт приймання-передачі приміщення в суборендне користування до договору суборенди № А2044 від 24.11.2017. Згідно означеного акту позивач передав відповідачу об`єкт оренди: приміщення розташоване на 1 поверсі торгово-розважального комплексу за адресою: м. Київ, вул Берковецька, 6 Д площею 25,47 кв м.
30.12.2020 сторони уклали Додатковий договір про внесення змін та доповнень до Договору суборенди № А2044 від 24.11.2017 згідно п. 1 якого сторони визнають, що станом на 31.12.2020 заборгованість суборендаря перед суборендодавцем становить 686 967,04 грн.
Згідно досягнутих домовленостей суборендар зобов`язаний погасити заборгованість до 31.12.2021 включно (наведено графік).
У підтвердження часткової оплати визначеної Додатковим договором заборгованості позивач долучив платіжні інструкції за період з 21.07.2021 по 21.02.2022 на загальну суму 342 000,00 грн.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
У відповідності до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.
За нормами ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Тобто у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, у відповідача виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору суборенди від 24.11.2017 № А2044 ТОВ "Ковчег" передало ФОП Клюєву Р.С. у строкове платне користування приміщення площею 25,47 кв.м., яке розташоване на 1 поверсі торгово-розважального центру за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, 6Д, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення в суборендне користування від 01.08.2017.
Відповідно до п. 15 додатку 1 до Договору суборенди, строк сплати основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати, маркетингової орендної плати (стаття 13 пункт 13.1 Договору суборенди) до 15 (п`ятнадцятого) числа відповідного місяця, який передує оплачуваному.
У зв`язку з тим, що станом на дату закінчення строку дії Договору суборенди у відповідача виникла заборгованість, яка складала 686 967,04 грн, сторонами було укладено Додатковий договір від 30.12.2020 про внесення змін та доповнень до Договору суборенди № А 2044 від 24.11.2017.
Відповідно до умов вказаного Додаткового договору ФОП Клюєв Р.С. зобов`язався погасити заборгованість перед ТОВ "Ковчег" рівними платежами в строк до 31.12.2021.
Документ підписаний уповноваженими представниками сторін без жодних претензій та/або зауважень.
В апеляційній скарзі ФОП Клюєв Р.С. зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув увагу, що у пункті 3.1. Договору суборенди зазначено, що цей договір суборенди набуває чинності з моменту його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації (якщо така реєстрація вимагається відповідно до законодавства України) та діє до закінчення строку суборенди. Наявний в матеріалах справи Договір суборенди № А2044 від 24.11.2017 укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Договір, щодо якого сторони не дійшли згоди в необхідній формі є неукладеним, тобто неіснуючим.
З таким твердженням скаржника не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до статті 793 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення Договору суборенди) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Термін оренди приміщення за Договором суборенди становив 35 місяців, тому вказаний договір не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною першою статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору.
За нормами ч. 4 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.
Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц.
На підтвердження виконання сторонами Договору в матеріалах справи міститься акт приймання-передачі приміщення в суборендне користування від 01.02.2018 до договору суборенди № А2044 від 24.11.2017, Додатковий договір від 30.12.2020 про внесення змін та доповнень до Договору суборенди № А 2044 від 24.11.2017, в якому сторони визнають, що станом на 31.12.2020 заборгованість суборендаря перед суборендодавцем складає 686 967,04 грн, а також платіжні інструкції за період з 21.07.2021 по 21.02.2022 на загальну суму 342 000,00 грн, в яких зазначено призначення платежу: орендна плата зг дог №А2044 від 24.11.17.
Отже, дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість до Договором № А2044 від 24.11.2017 у розмірі 344 967,04 грн (686 967,04 - 342 000,00).
Крім того, за порушення умов договору позивач нарахував відповідачу 190 898,75 грн інфляційних втрат та 38 872,59 грн трьох процентів річних починаючи з 22.02.2022 до 24.11.2025.
За нормами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на положення зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Колегія суддів, перевіривши розрахунок вищенаведених компенсаційних виплат, погоджується з висновком місцевого господарського суду про правильне їх нарахування, а отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 38 872,59 грн трьох процентів річних та 190 898,75 грн інфляційних втрат є обґрунтованими.
Заперечень щодо арифметичної неточності розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат доводи апеляційної скарги не містять.
З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що скаржником не наведено правових підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25.
Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат
Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 покладаються на Фізичну особу-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Клюєва Родіона Спартаковича на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі № 910/14864/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.05.2026. 

Головуючий суддя О.Л. Бестаченко 

Судді Ю.А. Шаратов

І.М. Скрипка