ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24червня 2026 року 
м. Київ

справа № 570/3405/23
провадження № 61-15328св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Дремлюгою Юрієм Сергійовичем, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року у складі судді Красовського О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року  в складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що згідно з ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у справі № 570/2041/20 встановлено преюдиціальні обставини про те, що ОСОБА_2 , будучи службовою особою, у період з 01 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року умисно, одноособово, без розгляду питання про відведення ОСОБА_3 земельної ділянки у власність сесією сільської ради відповідно до вимог пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом підписання та посвідчення гербовою печаткою Зорянської сільської ради Рівненського району, склав та видав ОСОБА_3 завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: рішення сесії Зорянської сільської ради № 47 від 18 грудня 1999 року «Про передачу земельних ділянок у власність», згідно з яким останньому передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,43 га для ведення особистого селянського господарства в с. Грабів Рівненського району Рівненської області. 
Тому ОСОБА_3 незаконно набув права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 564684900:22:029:0451, яку в подальшому безвідплатно подарував 01 грудня 2020 року своїй дочці - ОСОБА_1 , яка наразі незаконно володіє вказаною ділянкою, а тому має бути витребувана у відповідача.
Просила суд: 
витребувати земельну ділянку площею 0,3671 га за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Грабів, кадастровий номер 564684900:22:029:0451, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1065090956246, із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ; 
скасувати державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 , вчинену приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р. І. 01 грудня 2020 року, номер відомостей про речове право: 39465072; 
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, вчинену 24 липня 2015 року Управлінням Держземагенства у Рівненському районі; 
стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року, позов Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області задоволено повністю.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3671 га за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Грабів, кадастровий номер 564684900:22:029:0451, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1065090956246, на користь територіальної громади Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, вчинену приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р. І. 01 грудня 2020 року, номер відомостей про речове право: 39465072.
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, вчинену 24 липня 2015 року Управлінням Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області.
Рішення судів мотивовано тим, що оскільки майно вибуло з власності територіальної громади не з її волі, то власник має право витребувати це майно від набувача (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Враховуючи, що рішення щодо розпорядження спірною земельною ділянкою комунальної власності Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області не приймалося, тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню від відповідача.
Спірна земельна ділянка вибула із володіння власника на підставі неіснуючого рішення, при цьому ОСОБА_3 знав, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, оскільки рішенням сесії Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 12 грудня 1999 року № 47 йому земельна ділянка у власність не передавались, а таке рішення № 47 з датою 12 грудня 1999 року як завідомо неправдивий офіційний документ було складено (підроблено) та видано ОСОБА_3 у період з 01 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року землевпорядником Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області ОСОБА_2 , що встановлено судовим рішенням в межах кримінального провадження № 42019180000000074, яке набрало законної сили.
Ухвала Рівненського районного суду від 16 червня 2020 року у справі № 570/2041/20 як акт правосуддя є кінцевим судовим актом, постановленим у формі процесуального документа, який завершив процесуальну діяльність суду з розгляду кримінального провадження № 42019180000000074. 
Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_4 , оскільки вони не узгоджуються з встановленими судами фактичними обставинами справи № 570/2844/19, в якій Верховний Суд 22 березня 2022 року ухвалив постанову, згідно з якою ще в червні 2019 року ОСОБА_5 , ОСОБА_8 як землекористувачі з 2000 року частини (у площі 0.12 га) спірної земельної ділянки за кадастровим номером: 564684900:22:029:0451 зверталися до суду з позовом до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, державного реєстратора Рівненської районної державної адміністрації Левчука Ю. С., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Суд критично ставиться до доводів представника відповідача, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з моменту прийняття рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 12 грудня 1999 року № 47 і станом на цей час минув десятирічний термін позовної давності, оскільки рішення № 47 з датою 12 грудня 1999 року не приймалося сесію Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, а як завідомо неправдивий офіційний документ було складено (підроблено) та видано ОСОБА_6 у період з 01 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року землевпорядником Зорянської сільської ради ОСОБА_2 , що встановлено ухвалою Рівненського районного суду від 16 червня 2020 року у справі № 570/2041/20. Момент реєстрації у Державному реєстрі речових прав на спірну земельну ділянку права власності першого набувача ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . А 16 червня 2020 року Рівненський районний суд Рівненської області постановив ухвалу у справі № 570/2041/20 про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності вчиненого злочину, згідно з якою суд визнав доведеними обставини, які наведено в обвинувальному акті, а ОСОБА_2 визнав свою вину (а. с. 6). А тому ні десятирічний строк для витребування майна, ні трирічний строк для звернення до суду з позовною заявою станом на 29 червня 2023 року не закінчилися.
Суд також погоджується з доводами представника позивача, що оскільки ОСОБА_1 набула в дар спірну земельну ділянку безвідплатно в ОСОБА_3 , тобто в особи, яка не мала права його відчужувати, то Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області має право витребувати спірну земельну ділянку у всіх випадках.
При цьому суд враховує, що станом на дату укладання договору дарування спірної земельної ділянки 01 грудня 2020 року ОСОБА_3 було відомо про кримінальне провадження № 42019180000000074 та судову справу № 570/2844/19, що вбачається зі змісту прийнятих у ній судових рішень.
Аргументи учасників справи
06 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди з порушенням норм процесуального права необґрунтовано застосували преюдиційні обставини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 вже надавала оцінку ухвалам місцевого суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. 
З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що відповідно до ухвали Рівненського районного суду від 03 червня 2020 року № 570/2041/20 призначено підготовче судове засідання на 16 червня 2020 року о 14:00 год. А вже під час проведення підготовчого судового засідання 16 червня 2020 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Більше того, в цьому випадку в силу частини четвертої статті 286 КПК України суд має невідкладно розглянути клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності. Питання, які суд вирішує під час підготовчого судового засідання, визначені у статті 315 КПК України, серед яких суд не може досліджувати матеріали кримінального провадження, адже такі матеріали та докази досліджуються виключно під час судового розгляду (глава З КПК України).
Таким чином, посилання на те, що суд визнав доведені обстави стосовно того, що ОСОБА_2 підробив рішення Зорянської сільської ради від 18 грудня 1999 року № 47, є необґрунтованим та не відповідає законодавству. Лише вироком суду, після дослідження всіх доказів, надання їм оцінки можливо стверджувати про доведеність тих чи інших обставин. Суди взяли до уваги те, що ОСОБА_2 визнав свою вину, однак це не є доказом підроблення рішення та його незаконності.
Тому позивач не довів підроблення рішення Зорянської сільської ради від 18 грудня 1999 року № 47, жодних належних доказів позивачем суду не надано та матеріали справи їх не містять. Більше того, рішення Зорянської сільської ради від 18 грудня 1999 року №4 7 не скасовано та є чинним.
У судових рішеннях Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справах № 385/1159/16, № 566/554/16-к, № 520/6591/15-к зазначено, що суд не вимагає визнання особою вини, задовольняючись лише згодою особи на таку підставу закриття кримінального провадження як звільнення від відповідальності.
Рівненський апеляційний суд вже досліджував законність рішення Зорянської сільської ради від 18 грудня 1999 року № 47 (постанова від 08 квітня 2021 року № 570/2844/19), зокрема, давав оцінку дій первісного власника земельної ділянки - ОСОБА_7 , батька відповідача.
На підставі договору дарування від 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 набула право власності на вказану земельну ділянку. Отже, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набула її у власність у порядку, встановленим законодавством, і не може нести негативних наслідків, в тому числі витребування земельної ділянки з її законного володіння. 
Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з моменту прийняття рішення Зорянської сільської ради від 12 грудня 1999 року № 47, тобто з 12 грудня 1999 року. Станом на цей час десятирічний термін позовної давності минув. Таким чином, в силу статей 261, 388 ЦК України Зорянська сільська рада позбавлена можливості на реалізацію свого права щодо витребування спірної ділянки у добросовісного набувача.
Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем судового збору при поданні позовної заяви, а тому суд розподіл судових витрат не здійснював. Несплата судового збору є підставою для залишення позовної заяви без руху, однак суд першої інстанції не виконав вимоги ЦПК України та безпідставно відкрив провадження у справі.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні заяви  ОСОБА_1  про зупинення виконання оскаржених судових рішень відмовлено.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду: від 27 січня 2021 року у справі № 607/16163/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 560/898/16-ц, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 01 червня 2022 року у справі № 688/2507/16, від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, від 19 листопада 2019 року у справі № 566/554/16-к, від 08 квітня 2021 року у справі № 570/2844/19, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів).
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року відзив Зорянської сілької ради на касаційну скаргу ОСОБА_1 повернено заявнику без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18 грудня 1999 року № 47 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4260 га, в межах с. Грабів.
На підставі вказаного рішення 25 лютого 2013 року ОСОБА_3 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
18 жовтня 2016 року державний реєстратор Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області Левчук Ю. С. зареєстрував право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вніс відповідний запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32040348 від 25 жовтня 2016 року.
01 червня 2020 року до Рівненського районного суду Рівненської області направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42019180000000074 від 28 листопада 2019 року щодо обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України - внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документу, а саме: рішення сесії Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №47 від 18 грудня 1999 року року «Про передачу земельних ділянок у власність».
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 4201918000000074 за обвинуваченням ОСОБА_2 , у вчиненні ним кримінального провадження, передбаченого частиною першою статті 366 КК України встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи з 11 серпня 2002 року по 18 жовтня 2016 року на посаді спеціаліста 1 категорії - землевпорядника Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, будучи відповідно до статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування, у період з 01 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) в приміщенні Зорянської сільської ради Рівненського району умисно, одноособово, без розгляду питання про відведення ОСОБА_3 земельної ділянки у власність сесією сільської ради відповідно до вимог пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом підписання та посвідчення гербовою печаткою Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області склав та видав ОСОБА_3 завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: рішення сесії Зорянської сільської ради № 47 від 18 грудня 2008 року «Про передачу земельних ділянок у власність», згідно з яким останньому передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,43 га для ведення особистого селянського господарства в с. Грабів Рівненського району Рівненської області. Обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю і не заперечує проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку із закінченням строків.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року у справі № 570/2041/20 виправлено описку в ухвалі Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року: замість «рішення сесії Зорянської сільської ради № 47 від 18.12 2008 року» вказано «рішення сесії Зорянської сільської ради № 47 від 18.12.1999 року».
01 грудня 2020 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер 3184, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р. І. подарував своїй дочці - ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.3671 га з кадастровим номером: 564684900:22:029:0451, місце розташування - Рівненська область, Рівненський район, с. Грабів.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та інші).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У частині четвертій статті 388 ЦК України вказано, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 18 лютого 2025 року у справі № 712/8174/23 (провадження № 51- 2807км24), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. З цих підстав, довід сторони обвинувачення про необхідність встановлення місцевим судом факту вчинення ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень колегія суддів відхиляє.».
Схожий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 листопада 2019 року у справі № 566/554/16-к (провадження № 51-2110км19), на яку є посилання в касаційній скарзі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року у справа № 235/499/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання із відповідним доведенням обставин, що стали причиною для звернення з позовом до суду. У той час, як суд зобов`язаний з`ясувати, в чому саме полягає порушення прав позивача».
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо (див. постанову Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), на яку посилається скаржник, зазначено, що:
«власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. 
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України».
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2026 року у вправі № 922/5241/21 (провадження № 12-34гс25) вказано, що «фактори, з якими закон (стаття 388 ЦК України) пов`язує можливість віндикації майна, є добросовісність (недобросовісність) набувача майна, та наявність обставин, за яких витребування можливе також у добросовісного набувача. Кожен з цих факторів досліджується послідовно стосовно кожного набувача у ланцюгу набувачів, якщо про існування відповідних обставин стверджує сторона, яка несе тягар їх доведення. Тобто якщо майно було набуто добросовісним набувачем за відплатним правочином і за положеннями статті 388 ЦК України воно не могло бути витребуване у цієї особи власником, то подальше розпорядження цією особою майном (в тому числі відчуження його за безвідплатним правочином) не створює підставу для витребування у нового набувача. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у частині третій статті 388 ЦК України йдеться про те, що якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісний набувач, який далі відчужив майно за безвідплатним правочином, не є «особою, яка не мала права відчужувати майно». Навпаки, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього (див. підпункт 6.7 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).».
Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що «усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 
№ 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)]. Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)]. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148). Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.».
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункт 100), від 23 листопада 2021 року № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 152), від 29 листопада 2023 року (провадження № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 55)).
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але згідно з положеннями частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2026 року у справі № 354/625/15 (провадження № 61-1790сво25) вказано, що «питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Тривалий розгляд кримінального провадження, в якому підлягали оцінці та були встановлені обставини підробки офіційних документів, на підставі яких земельні ділянки вибули з володіння держави на користь приватного власника (обставини незаконного вибуття майна власника), може за певних обставин вважатися поважною причиною пропуску позовної давності за вимогою про витребування земельної ділянки, як правового наслідку протиправних дій».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації земельної ділянки суди вважали, що ці вимоги є похідними від вимоги про витребування земельної ділянки, однак не врахували, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача земельної ділянки саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки за обставин цієї справи суперечить вимозі про її витребування. У зв`язку з цим в указаній частині вимог судам слід було відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу;
суди встановили, що на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18 грудня 1999 року № 47 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4260 га в межах с. Грабів, 25 лютого 2013 року ОСОБА_3 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а 18 жовтня 2016 року державний реєстратор Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області Левчук Ю. С. зареєстрував право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 01 грудня 2020 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував своїй дочці - ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.3671 га за кадастровим номером 564684900:22:029:0451, місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, с. Грабів; 
при задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 4201918000000074 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні ним кримінального провадження, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи з 11 серпня 2002 року по 18 жовтня 2016 року на посаді спеціаліста 1 категорії - землевпорядника Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, у період з 01 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року без розгляду питання про відведення ОСОБА_3 земельної ділянки у власність сесією сільської ради відповідно до вимог пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» склав та видав ОСОБА_3 завідомо неправдивий офіційний документ - рішення сесії Зорянської сільської ради № 47 від 18 грудня 1999 року. Обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю і не заперечує проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку із закінченням строків давності;
тому суди вважали, що ОСОБА_3 знав, що спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, вказана земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади як законного власника не з її волі, і підлягає витребуванню від останнього набувача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, яка набула в дар спірну земельну ділянку безвідплатно в ОСОБА_3 ;
однак суди не врахували, що ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої вона ухвалена, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України), та не встановили інших обставин, які б підтверджували, що саме ОСОБА_3 та/або відповідач знали, що спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону; таке закриття кримінального провадження не звільняє позивача від доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, при вирішенні спору в порядку цивільного судочинства; 
фактори, з якими закон (стаття 388 ЦК України) пов`язує можливість віндикації майна, є добросовісність (недобросовісність) набувача майна, та наявність обставин, за яких витребування можливе також у добросовісного набувача. Кожен з цих факторів досліджується послідовно стосовно кожного набувача у ланцюгу набувачів, якщо про існування відповідних обставин стверджує сторона, яка несе тягар їх доведення. Суди не визначилися з підставами витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 як добросовісного (стаття 388 ЦК України) чи недобросовісного (стаття 387 ЦК України) набувача, оскільки при вирішення подібних спорів за вимогою держави (територіальної громади) слід виходити з того, що факт незаконного відчуження та допущення продажу майна сам по собі не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням;
суди не звернули уваги, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача щонайменше з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на спірну земельну ділянку права власності першого набувача ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цим позовом позивач звернувся до суду 29 червня 2023 року.Ухвала Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 4201918000000074 за обвинуваченням ОСОБА_2 не зупиняє та не перериває позовну давність за вимогою про витребування земельної ділянки, пред`явленою в цій справі, а лише може за певних обставин бути врахованою при оцінці поважних причин її пропуску. Суди не врахували, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, і позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. А тому передчасним є висновок судів, що трирічний строк для звернення до суду з позовною заявою станом на 29 червня 2023 року не закінчився.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про задоволення вимоги про витребування земельної ділянки.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2026 року у вправі № 922/5241/21 (провадження № 12-34гс25), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2026 року у справі № 354/625/15 (провадження № 61-1790сво25), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення суду належить скасувати, в частині скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації земельної ділянки ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні, в іншій частині - передати справу на новий розгляд.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 рокускасувати. 
У задоволенні позовних вимог Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області до  ОСОБА_1  про скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації земельної ділянкивідмовити.
Справу № 570/3405/23 в частині позовної вимоги Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області до  ОСОБА_1  про витребування майна із чужого незаконного володіння передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко