Справа 206/1764/26 
Провадження 2/206/1712/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року  м. Дніпро 

Самарський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Гаркуші В.В.,
за участю секретаря судового засідання Дуб В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФК «Позика» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у сумі 16468 грн 00 коп., судовий збір у сумі 2662 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5500 грн 00 коп.
І. Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.01.2022 між ТОВ «Фінансова компанія «Ірбіс» та ОСОБА_1 укладено електронний договір про надання фінансового кредиту № 24730769, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 4600 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності та платності.
ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 виникла заборгованість у загальній сумі 16468 грн 00 коп., із яких: 4600 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 11868 грн 00 коп. - заборгованість за процентами; 0 грн 00 коп. - заборгованість за штрафними санкціями та комісіями.
01.09.2025 між ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Ірбіс» укладено договір факторингу № 01092025/01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Позика» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «ФК «Ірбіс», у тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та перехід до позивача права грошової вимоги, ТОВ «ФК «Позика» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у сумі 16468 грн 00 коп., а також понесені судові витрати (а.с. 1-6).
Представник позивача в судове засідання не з`явилася. У позовній заяві зазначила про відсутність заперечень щодо розгляду справи без участі представника позивача та можливості ухвалення заочного рішення (а.с. 6). Крім того, 30.04.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача подала заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 13-14).
Відповідач по справі ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву та заперечень проти позовних вимог у встановлений судом строк не подав. В судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток поштою, на адресу електронної пошти, що зазначена позивачем, в позовній заяві (а.с. 20) та розміщення оголошення на сайті «Судової влади України» (а.с. 19).
З огляду на те, що відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце судового засідання в порядку ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, з урахуванням положень ст. 280, 281 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Гаркуші В.В. (а.с. 9).
Ухвалою від 08.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив (а.с. 11).
30.04.2026, через підсистему «Електронний суд», від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх з позивачем участі (а.с. 13-14).
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та оцінивши в сукупності надані докази, встановив такі обставини.
13.01.2022 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 24730769 (Підсистема «Електронний суд»).
Договір укладено в електронній формі. Відповідно до умов договору відповідач акцептував пропозицію кредитодавця шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 588031.
З довідки про ідентифікацію клієнта вбачається, що під час укладення договору було зазначено дані клієнта ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , номер мобільного телефону НОМЕР_1, електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також використано одноразовий ідентифікатор 588031 (Підсистема «Електронний суд»).
Відповідно до п. 3.1 договору за цим договором ТОВ «ФК «Ірбіс» надало клієнту кредит у розмірі 4600 грн 00 коп., а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити передбачені договором проценти у строки та на умовах договору.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити кредитодавцю проценти. Згідно з умовами договору пільговий період становив 30 календарних днів з 13.01.2022 по 12.02.2022 із пільговою процентною ставкою 2,6 % за кожен день користування кредитом, а стандартний період становив 60 календарних днів з 13.02.2022 по 13.04.2022 із стандартною процентною ставкою 3 % за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 4.2 договору відповідач зобов`язувався повністю повернути кредит та сплатити проценти, нараховані за кредитом, до 13.04.2022 (Підсистема «Електронний суд»).
Факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 3152_251021113817 від 21.10.2025, відповідно до якої 13.01.2022 о 09 год. 06 хв. 59 сек. було успішно перераховано кошти у сумі 4600 грн 00 коп. на платіжну картку клієнта з маскою НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 130910072 (Підсистема «Електронний суд»).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 4600 грн 00 коп.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 24730769, складеним ТОВ «ФК «Ірбіс», 13.01.2022 відповідачу видано кредит у сумі 4600 грн 00 коп. (Підсистема «Електронний суд»).
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися: з 13.01.2022 по 12.02.2022 у розмірі 119 грн 60 коп. за день, що відповідає 2,6 % від суми кредиту 4600 грн 00 коп.; з 13.02.2022 по 13.04.2022 у розмірі 138 грн 00 коп. за день, що відповідає 3 % від суми кредиту 4600 грн 00 коп.
За розрахунком кредитора заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 становить 16468 грн 00 коп., із яких: 4600 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 11868 грн 00 коп. - заборгованість за процентами; 0 грн 00 коп. - заборгованість за штрафними санкціями та комісіями.
01.09.2025 між ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Ірбіс» укладено договір факторингу № 01092025/01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Ірбіс» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Позика» права грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Позика» зобов`язалося прийняти такі права вимоги та сплатити суму фінансування на умовах, визначених договором (Підсистема «Електронний суд»).
Відповідно до умов договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.
Згідно з актом приймання-передачі реєстру прав вимог до договору факторингу № 01092025/01 від 01.09.2025 ТОВ «ФК «Ірбіс» передало, а ТОВ «ФК «Позика» прийняло реєстр прав вимог за договором факторингу (Підсистема «Електронний суд»).
Оплата суми фінансування за договором факторингу підтверджується платіжною інструкцією № 6054383 від 02.09.2025 на суму 3490472 грн 17 коп. (Підсистема «Електронний суд»).
Як убачається з витягу з додатку до договору факторингу № 01092025/01 від 01.09.2025, ТОВ «ФК «Позика» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у загальній сумі 16468 грн 00 коп. (Підсистема «Електронний суд»).
Всупереч умовам кредитного договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів у повному обсязі не виконав.
Після відступлення права грошової вимоги відповідач заборгованість за кредитним договором ні на користь первісного кредитора ТОВ «ФК «Ірбіс», ні на користь нового кредитора ТОВ «ФК «Позика» не погасив. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з договору про надання фінансового кредиту та договору факторингу у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

ІV. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд вважає, що спірні правовідносини сторін врегульовані положеннями ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про електронну комерцію» в редакціях, чинних на момент укладення договору.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.
За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилався ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною або сторонами.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі, у тому числі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами законодавства про електронні документи та з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За змістом п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
За змістом ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти однією стороною та її прийняття другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; або вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.
Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Зміст наведених норм права свідчить про те, що договір споживчого кредиту може бути укладений в електронній формі, а використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного правочину, якщо такий спосіб погоджений сторонами та відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Судом встановлено, що 13.01.2022 між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 24730769 в електронній формі. Договір підписаний кредитодавцем електронним підписом та відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 588031.
Відповідач дійсність укладеного договору у встановленому законом порядку не оспорив, доказів неукладення договору, використання його персональних даних іншою особою, відсутності його волевиявлення на укладення договору або недійсності такого правочину суду не подав.
Отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, відсутності даних про нікчемність договору та відсутності доказів його оспорення відповідачем, суд доходить висновку, що договір про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 укладений між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 у належній електронній формі та є підставою для виникнення у сторін відповідних цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Судом встановлено, що сторони погодили істотні умови договору, зокрема суму кредиту, строк кредитування, процентну ставку, порядок повернення кредиту, порядок сплати процентів та загальну вартість кредиту для споживача.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 4600 грн 00 коп. зі сплатою процентів за пільговою процентною ставкою 2,6 % за кожен день користування кредитом протягом пільгового періоду з 13.01.2022 по 12.02.2022 та за стандартною процентною ставкою 3 % за кожен день користування кредитом протягом стандартного періоду з 13.02.2022 по 13.04.2022.
Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, яка є додатком до договору, сторони погодили загальну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, проценти за користування кредитом, суми платежів за розрахунковий період та дати платежів.
Відповідно до п. 4.2 договору відповідач зобов`язався повністю повернути кредит та сплатити проценти, нараховані за кредитом, до 13.04.2022.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Судом встановлено, що кредитодавець виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу кредитні кошти у сумі 4600 грн 00 коп., що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 13.01.2022 грошових коштів на платіжну картку відповідача.
Відповідач доказів повернення кредиту, сплати процентів або повного чи часткового погашення заборгованості суду не подав.
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися з 13.01.2022 по 13.04.2022, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. Розрахунок не містить нарахування договірних процентів після 13.04.2022.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 висловила правову позицію, за змістом якої договірні проценти за користування кредитом можуть нараховуватися у межах погодженого сторонами строку кредитування; після спливу такого строку права та інтереси кредитора можуть забезпечуватися іншими передбаченими законом способами, зокрема відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим у цій справі підстав для зменшення заявленої до стягнення суми процентів з мотивів їх нарахування поза межами строку кредитування суд не вбачає, оскільки проценти у сумі 11868 грн 00 коп. нараховані позивачем саме в межах погодженого сторонами строку кредитування - з 13.01.2022 по 13.04.2022.
На відміну від випадків, коли кредитор нараховує проценти після спливу визначеного договором строку кредитування, у цій справі останнє нарахування процентів здійснене 13.04.2022, тобто на кінцеву дату виконання зобов`язання, визначену договором. Штрафні санкції, пеня, комісії або проценти за період після 13.04.2022 позивачем до стягнення не заявлені.
Відповідач правильність розрахунку заборгованості не спростував, альтернативного розрахунку суду не подав, доказів сплати кредиту або процентів не надав.
Водночас кінцевий строк виконання зобов`язання за договором визначений 13.04.2022, а позов подано до суду у березні 2026 року. Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення.
Відповідач заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення суду не подав, у зв`язку з чим підстав для застосування позовної давності з ініціативи суду немає.
З огляду на викладене суд вважає доведеним, що заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 становить 16468 грн 00 коп., із яких: 4600 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 11868 грн 00 коп. - заборгованість за процентами.
Щодо переходу права вимоги суд зазначає таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що договір факторингу є підставою для заміни кредитора у зобов`язанні, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу таких прав.
Судом встановлено, що 01.09.2025 між ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Ірбіс» укладено договір факторингу № 01092025/01, за умовами якого ТОВ «ФК «Ірбіс» відступило ТОВ «ФК «Позика» права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідному реєстрі прав вимог.
На виконання договору факторингу сторонами складено акт приймання-передачі реєстру прав вимог, а оплата суми фінансування підтверджується платіжною інструкцією № 6054383 від 02.09.2025 на суму 3490472 грн 17 коп.
Як убачається з витягу з додатку до договору факторингу № 01092025/01 від 01.09.2025, ТОВ «ФК «Позика» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у загальній сумі 16468 грн 00 коп.
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт укладення договору факторингу, передачу реєстру прав вимог або перехід до позивача права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022.
Доказів виконання відповідачем зобов`язання перед первісним кредитором ТОВ «ФК «Ірбіс» або новим кредитором ТОВ «ФК «Позика» матеріали справи також не містять.
З урахуванням презумпції правомірності правочину та меж судового розгляду, визначених ст. 13 ЦПК України, суд доходить висновку, що ТОВ «ФК «Позика» є належним кредитором за вимогою до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено факт укладення кредитного договору, факт надання відповідачу кредитних коштів, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання, розмір заборгованості та факт переходу права вимоги до позивача.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, доказів на спростування доводів позивача або на підтвердження належного виконання зобов`язання суду не надав.
За таких обставин позовні вимоги ТОВ «ФК «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у розмірі 16468 грн 00 коп. є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
V. Судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати покладаються на відповідача.
Судом встановлено, що позовні вимоги заявлені на суму 16468 грн 00 коп. та підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на це, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2662 грн 40 коп., сплачений позивачем при зверненні до суду.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного.
У матеріалах справи містяться: договір про надання правової допомоги № 39493634 від 02 січня 2026 року, укладений між ТОВ «ФК «Позика» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; додаткова угода до договору про надання правової допомоги; акт надання послуг на підтвердження факту надання правової допомоги від 16 лютого 2026 року; детальний опис робіт, виконаних Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої допомоги за позовом ТОВ «ФК «Позика» щодо стягнення кредитної заборгованості.
Як убачається з детального опису робіт та акта надання послуг, виконавцем надано позивачу правничу допомогу у справі про стягнення кредитної заборгованості, а саме: письмова консультація клієнта щодо спірних правовідносин - 0,5 години, вартістю 500 грн 00 коп.; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «Позика» - 1 година, вартістю 1500 грн 00 коп.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат - 2 години, вартістю 3000 грн 00 коп.; формування додатків до позовної заяви - 0,5 години, вартістю 500 грн 00 коп.
Отже, наданими позивачем доказами підтверджується надання йому правничої допомоги, пов`язаної з цією справою, на загальну суму 5500 грн 00 коп.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу, у тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг правничої допомоги має бути співмірним із: складністю справи та виконаних робіт; часом, витраченим на виконання відповідних робіт; обсягом наданих послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово висновував, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності таких витрат, тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру.
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права змінювати розмір гонорару та втручатися у правовідносини адвоката і його клієнта, однак суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати фактично понесені та чи є їх сума обґрунтованою.
Разом із тим суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права, встановить, що розмір таких витрат є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений час, обсяг виконаних робіт та ціну позову.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18.
У частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд під час вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу може відступити від загального правила розподілу судових витрат та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, керуючись критеріями, визначеними частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу або присудити такі витрати частково.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.
У цій справі суд, оцінюючи розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до відшкодування, враховує характер та складність справи, обсяг виконаної роботи, ціну позову, значення справи для сторін, а також пропорційність розміру таких витрат до предмета спору.
Ця справа є малозначною та незначної складності, розгляд якої проводився в порядку спрощеного позовного провадження. Спір виник із типових правовідносин щодо стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на збирання та дослідження яких представник позивача мав би витратити значний час. У спорах такого характеру судова практика є сталою, а спірні правовідносини не передбачають застосування значної кількості законів або підзаконних нормативно-правових актів.
Суд також враховує, що участь представника позивача у судовому засіданні фактично не здійснювалася, позовна заява є типовою для цієї категорії спорів, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, а ціна позову становить 16468 грн 00 коп.
За таких обставин, розподіляючи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт надання правничої допомоги, однак не є безумовною підставою для покладення на відповідача всієї заявленої суми таких витрат, оскільки їх розмір у 5500 грн 00 коп. з огляду на конкретні обставини цієї справи не відповідає критерію розумної необхідності та є непропорційним до ціни позову у розумному вимірі.
З огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, обсягу виконаної роботи, ціни позову та розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн 00 коп.
В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають покладенню на відповідача як надмірні та непропорційні до предмета спору.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у визначеному судом розмірі 3000 грн 00 коп.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Позика» підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2662 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 11, 202, 204, 205, 207, 512, 514, 516, 526, 530, 610, 612, 626-628, 634, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1077 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ЄДРПОУ 39493634, заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 24730769 від 13.01.2022 у розмірі 16468 грн 00 коп., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 4600 грн 00 коп.; заборгованість за процентами - 11868 грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ЄДРПОУ 39493634, судовий збір у розмірі 2662 грн 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ЄДРПОУ 39493634, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
У решті заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Самарським районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку. У такому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, установлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя          В.В. Гаркуша