УХВАЛА

04 травня 2026 року
м. Київ

справа № 450/5370/21
провадження № 61-5858ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з відповідача 150 000 дол. США позики та 10 % річних від простроченої суми у розмірі 110 000 дол. США, що разом становить 260 000 дол. США.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 03 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 березня 2014 року в розмірі 220 000 дол. США, з яких 150 000 дол. США сума основного боргу позики та 70 000 дол. США проценти за користування позикою.

У задоволенні позову в іншій частині відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 % сплаченого судового збору в розмірі 5 675 грн.

Повернув ОСОБА_1 з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого нею за час подання позову відповідно до квитанції № 19 від 13 грудня 2021 року в розмірі 5 675 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вказане судове рішення, виходив з того, що відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнав, факт отримання коштів та власноручне написання ним розписки від 10 березня 2014 року підтвердив. Врахувавши повернені позивачу 5 000 дол. США процентів за користування позикою 01 березня 2015 року, місцевий суд визначив суму заборгованості за процентами за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 70 000 дол. США.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у цій справі закрив.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , оскільки у справі № 450/2275/18 постановою Львівського апеляційного суду від 11 травня 2023 року скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення на її користь із ОСОБА_2 200 000 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 5 244 000 грн.

Верховний Суд постановою від 15 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року скасував, а справу передав для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 200 000 дол. США, що еквівалентно 5 244 000 грн, набрало законної сили.

З урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 501/3714/22 (провадження № 61-607св24), рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у цій справі про стягнення заборгованості може вплинути, унеможливити чи ускладнити виконання судового рішення у справі № 450/2275/18 шляхом формування пасиву (боргів) або виключення певного майна з-під звернення стягнення на час виконання судового рішення, про що зазначала ОСОБА_3 в апеляційній скарзі.

За таких обставин апеляційний суд доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не перевірив та дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Львівський апеляційний суд постановою від 06 квітня 2026 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року скасував та постановив нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 8 512,50 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На підставі зібраних доказів, з урахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями, які стосуються учасників справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оформлений розпискою від 10 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в позику 150 000 дол. США з виплатою 10 % річних, з відміткою про те, що 01 березня 2015 року ОСОБА_5 повернув позичальниці 5 000 дол. США як частину процентів за користування позикою, носить характер удаваного та фраудаторного правочину.

30 квітня 2026 року ОСОБА_10, який діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року у вказаній вище справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала справа № 450/2275/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. ОСОБА_3 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200 000 дол. США за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_4 09 квітня 2010 року, і за яким відповідач зобов`язувався повернути борг до 01 січня 2017 року.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18 стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 200 000 дол. США, що еквівалентно 5 244 000 грн. Це рішення набрало законної сили і з 16 вересня 2021 року перебувало на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н. М.

Львівський апеляційний суд постановою від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18 задовольнив. Рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову в позові.

Верховний Суд постановою від 14 лютого 2024 року у справі № 450/2275/18 (провадження № 61-9415св23) касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 11 травня 2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2024 року у справі № 450/2275/18 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрив.

Отже, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно 5 244 000 грн, знову набрало законної сили 27 травня 2024 року.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18 встановив, що з 09 квітня 2010 року у ОСОБА_2 виникли боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 на значну суму - 200 000 дол. США, а з 01 січня 2017 року заборгованість на цю суму вважалась простроченою.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 509/84/14-ц (провадження № 61-10946св22) зазначено про те, що у разі використання приватно - правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення, зокрема якщо поділ майна подружжя спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника, то відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (особи на користь якої постановлено таке судове рішення).

Учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, позов про стягнення аліментів) для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів.

Якщо «пов`язані» чи «афілійовані» особи, наприклад, родичі, колишні члени подружжя, ініціюють, зокрема, справу про стягнення аліментів для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з-під звернення стягнення на час виконання судового рішення, якщо стягнення аліментів направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення переваг у черговості розподілу стягнених з боржника грошових сум, такі учасники діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора (стягувача). Тому в такому разі відбувається використання конструкції позову про стягнення аліментів не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (стягувача).

З урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 501/3714/22 (провадження № 61-607св24), рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у справі № 450/5370/21 про стягнення заборгованості може унеможливити чи ускладнити виконання судового рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року у справі № 450/2275/18 шляхом формування пасиву (боргів), або виключення певного майна з-під звернення стягнення на час виконання судового рішення.

Апеляційний суд правильно встановив обґрунтованість підстав для звернення ОСОБА_3 до апеляційного суду за захистом охоронюваного законом інтересу, який полягає у прагненні отримати матеріальне задоволення від виконання судового рішення у справі № 450/2275/18.

У цивільному законодавстві застосовується така правова конструкція як фраудаторність (від лат. «fraud», «fraudis» - обман, хитрість, шахрайство, афера) та фраудаторні правочини, яка має коріння у давньоримському конкурсному процесі, в якому на випадок розтрати майна боржником в обман кредиторів останнім надавалися особливі засоби судового захисту.

Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципу добросовісності, закріпленого у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України, з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цим кредиторам.
Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Основною метою фраудаторного правочину є отримання певної користі шляхом шахрайства, обману або зловживання довірою.

Фраудаторними правочинами є правочини, що завдали шкоди боржнику (як приклад, договір з метою виведення майна).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 дійшов висновку про те, що фраудаторний договір може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна).

За змістом постанови Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів; недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб; метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 464/7832/21 зазначив про те, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша, друга статті 228 ЦК України). При цьому, у постанові 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки, унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку договору позики, оформленого розпискою датованою 10 березня 2014 року, за якою ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 у борг 150 000 дол. США зі сплатою 10 % річних, врахував, що доказів на підтвердження реальності такого договору позики сторонами справи не надано. ОСОБА_5 не надав суду доказів спрямування коштів на «розвиток бізнесу», а також його банкрутства. У свою чергу, ОСОБА_1 не надала суду доказів оподаткування коштів, отриманих в якості відсотків за користування позикою.

При цьому, апеляційний суд правильно взяв до уваги обставини встановлені:

- рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року у справі № 450/3344/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 (син  ОСОБА_2 ) про поділ майна подружжя. При визначенні обсягу набутого подружжям майна сторони вказали лише два автомобілі.

Аналогічні обставини щодо майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 встановлені постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 463/13099/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н. М., ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання дій протиправними та скасування постанов і актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Окрім цього, ОСОБА_7 , також, виступає боржником у виконавчому провадженні, стягувачем у якому є ОСОБА_3 .

Сихівський районний суд міста Львова ухвалою від 07 листопада 2023 року у справі № 464/5555/23 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності затверджена мирова угода. Як встановлено з ухвали суду, серед обсягу спільно нажитого майна, суми позики ОСОБА_8 та процентів за неї сторони не вказали.

В подальшому, 11 березня 2024 року Львівський апеляційний суд ухвалив постанову про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та скасував ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 07 листопада 2023 року у справі № 464/5555/23.

Сихівський районний суд міста Львова ухвалою від 13 червня 2024 року у справі № 464/5555/23 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності залишив без розгляду через повторну неявку сторін в судове засідання.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 30 травня 2022 року у справі № 450/4015/21 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 30 вересня 2021 року зареєстрували шлюб. До цього, починаючи з грудня 2012 року сторони спільно проживали, вели спільне господарство та побут, вели спільний бюджет, а також підтримувати сімейні стосунки, тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначала, що за час проживання однією сім`єю спільними зусиллями та спільними коштами сторони набули у власність майно, яке зареєстроване за ОСОБА_4 , а саме: автомобіль Dacia Logan; земельна ділянка з кадастровим номером 4623682400:01:002:0379; житловий будинок АДРЕСА_1 ; корпоративні права на ТзОВ «ТВД «ТОР» та корпоративні права на ТзОВ ВП «Координата», одноособовим власником яких є ОСОБА_5 

Пустомитівський районний суд Львівської області на підставі поданих сторонами доказів встановив, обсяг майна, спільно нажитого ОСОБА_9 та ОСОБА_4 за період з 2012 по 2022 рік. Будь-яких позик, або боргових зобов`язань, які б підлягали поділу між сторонами, суд не встановив.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 30 травня 2022 року спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_2 визнав автомобіль Dacia Logan, а в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням у справі № 450/5548/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору встановив, що, ОСОБА_5 , незважаючи на невиконані перед дружиною свого сина - ОСОБА_1 борговими зобов`язаннями, встановлені судовим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2022 року у справі № 450/5370/21, подарував ОСОБА_1 1/2 частку житлового буд. АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,088 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку). Будь-яких застережень щодо повного чи часткового погашення боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 договір дарування не містив.

Пустомитівський районний суд Львівської області рішенням від 16 вересня 2025 року у справі № 450/5548/24 позов ОСОБА_3 задовольнив. Визнав недійсним договір дарування частки житлового будинку та земельної ділянки від 22 квітня 2024 року, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 нерухоме майно, з мотивів фраудаторності правочину. Рішення суду набрало законної сили.

На підставі зібраних доказів, з урахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями, які стосуються учасників справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оформлений розпискою від 10 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в позику 150 000 дол. США з виплатою 10 % річних, з відміткою про те, що 01 березня 2015 року ОСОБА_5 повернув позичальниці 5 000 дол. США як частину процентів за користування позикою, носить характер удаваного та фраудаторного правочину.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров