ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року		Справа № 380/8530/24 пров. № А/857/33733/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гінди О.М., Матковської З.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (суддя Кузан Р.І., м.Львів), -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – в/ч) в якому просив:
визнати протиправними дії в/ч щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII);
зобов`язати відповідача прийняти відповідно до Закону №2011-XII рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі вказує, що 21.07.2023 йому вперше визначена II група інвалідності за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби та визначено ступінь втрати працездатності 60%. Вважає, що має право на одноразову грошову допомогу згідно з пунктом 5 статті 16 Закону №2011-XII.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач у відповіді на відзив не погоджується із доводами відповідача та підтримує вимоги апеляційної скарги.
У зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_2 , (головуючий суддя у цій справі), згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026, справа №380/8530/24 передана на розгляд головуючого судді Качмара В.Я.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з дня встановлення ступеня втрати працездатності позивачу (24.06.1999) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (12.09.2023) минуло понад два роки, то підстав для виплати ОСОБА_1 на момент його звернення одноразової грошової допомоги немає.
Такі висновки суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч і відповідно до витягу з наказу командира в/ч (по стройовій частині) від 25.12.2015 № 289 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.12.1998 (архівний витяг №82-1117 від 13.11.2023). 
Згідно з листом Львівської обласної дирекції ПАТ «НАСК «ОРАНТА» від 03.11.2023 №854, позивачу 24.06.1999 проведено виплату страхової суми в розмірі 1025 грн за державним обов`язковим страхуванням на підставі встановленої МСЕК 25% втрати працездатності.
Відповідно до довідки МСЕК від 12.09.2023 серії 12 ААА №377632, виданої Львівським обласним центром МСЕК №1, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 60%.
Позивач 29.11.2023 звернувся до в/ч з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ-групи інвалідності, що пов`язана з проходженням військової служби.
В додатках до заяви вказав про надання такого переліку документів:
- копію довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії 12ААА №027588 від 12.09.2023;
- копію виписки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12ААГ №377632 від 12.09.2023;
- копію довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12ААГ №377632 від 12.09.2023;
- витяг з наказу №289 від 25.12.2015;
- довідку про розмір прожиткового мінімуму;
- довідку про виплату грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284, №499 від 28.05.2008 та №975 від 25.12.2013;
- довідку з ТОД ПАТ НАСК «Оранта» №854 від 03.11.2023;
- копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.
Листом від 10.01.2024 №50/02/23-33 в/ч повідомила позивача про відмову у виплаті одноразової допомоги з посиланням на пункт 8 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі – Постанова №975, Порядок №975 відповідно).
Не погоджуючись з даним рішенням військової частини ОСОБА_1 звернувся повторно з заявою від 13.02.2024 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги. В заяві просив виправити допущені помилки і здійснити виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності пожиттєво за Довідкою до акта МСЕК №1706. Всі копії документів і оригінали необхідні для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги є у військовій частині.
Відповідач листом від 24.02.2024 № 50/02/10/3-355 повідомив позивача про відсутність підстав для скерування висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги до головного розпорядника коштів – Головного управління Національної гвардії України. Вказав, що позивачем не подано повного пакету документів, які передбачені пунктом 11 Постанови №975, а саме копії постанови відповідної комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва) захворювання. При цьому повідомив позивача про можливість отримання одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №336 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та членів сімей Захисників і Захисниць України» шляхом подання документів до міжвідомчої комісії Мінветеранів.
Станом на 24.06.1999, коли позивачу було проведено виплату страхової суми ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в розмірі 1025 грн за державним обов`язковим страхуванням на підставі встановленої МСЕК 25% втрати працездатності, Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, що діяв у редакції, чинній з 11.02.2001, не передбачав виплати одноразової грошової допомоги. Соціальний захист військовослужбовців забезпечувався через механізм державного обов`язкового особистого страхування (стаття 16 Закону № 2232-XII).
На час визначення відсотка втрати працездатності та здійснення страхової виплати діяли «Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум» затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488 (далі – Умови).
Підпунктом «б» пункту 6 Умов встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Як уже вказано вище 24.06.1999 ОСОБА_1 за державним особистим страхуванням військовослужбовців від НАСК «Оранта» отримав страхову суму у розмірі 1025 грн за 25% втрати працездатності.
Норма про виплату одноразової грошової допомоги відповідним категоріям осіб запроваджена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 № 3597-IV (набрав чинності 10.05.2006), яким Закон було викладено у новій редакції.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент звернення позивача) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання..
Згідно із пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до довідки МСЕК від 12.09.2023 серії 12 ААА №377632, виданої Львівським обласним центром МСЕК №1, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 60%.
Згідно частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання цієї норми Закону Постановою № 975 було затверджено однойменний Порядок № 975.
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.
Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09.11.2018 № 759/5707/16-а від 04.11.2020 у справі № 760/16858/16-а.
Водночас, станом на 1998 рік (встановлення позивачу відсоткової втрати працездатності) не існувало законодавчої норми щодо призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Предметом спору у цій справі є вимога призначення та виплати одноразової грошової допомогу позивачу як інваліду ІІ групи. Таку групу інвалідності встановлено позивачу з 12.09.2023, отже з цієї дати виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
Згідно з підпунктом 1 пункту 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Верховний Суд неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону №2011-ХІІ, висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.
Тобто, застосування статті 16 Закону №2011-ХІІ пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 750/5074/107, від 26.10.2018 у справі № 820/2504/18, від 21.07.2020 у справі № 500/1257/17 та від 30.07.2020 у справі № 802/1005/17-а.
Щодо встановлення ІІ групи інвалідності понад дворічний строк після встановлення первинної групи інвалідності, то апеляційний суд зазначає таке.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон № 1774-VIII) (який набрав чинності з 01.01.2017) частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Згідно з пунктом 6 Порядку № 975 (у редакції, чинній на час встановлення інвалідності позивачу) одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Пунктом 8 Порядку № 975 передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Обидві ці норми (абзац перший пункту 4 статті 16-3 Закону та пункт 8 Порядку № 975) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності, або причини інвалідності, можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Верховний Суд в постанові від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19 сформулював висновок про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII:
(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;
(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;
(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
Проте. апеляційний суд звертає увагу на те, що Рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі про посилений соціальний захист військовослужбовців положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України, а саме: статтям 1, 3, частині першій та другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 17 Конституції України.
Установлені приписами пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років є невиправданими та такими, що непропорційно обмежують право на посилений соціальний захист військовослужбовців, гарантований частиною першою статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 (пункт 5.3. Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 №1-р(II)/2022).
Оспорювані приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України) (пункт 6.2. Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 №1-р(II)/2022).
У постанові від 21.03.2023 у справі № 240/7411/21 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вирішуючи питання щодо відступу від висновків Верховного Суду у наведених вище правовідносинах, дійшла таких висновків:
(1) частина четверта статті 7 КАС не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України;
(2) правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постановах від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19, від 02.12.2022 у справі № 1.380.2019.006957, стосується редакції пункту четвертого статті 16-3 Закону України № 2011-ХІІ, що діяла до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022, і застосовується до правовідносин, що виникли до 06.04.2022.
До правовідносин, що виникли після 06.04.2022, стаття 16-3 Закону № 2011-ХІІ застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, оскільки його визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022.
В подальшому Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду розглянув справу № 240/19209/21 (постанова від 10.12.2024), у якій вирішувалось питання щодо застосування положень частини четвертої статті 7 КАС до положень пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, які за Рішенням Конституційного Суду від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), до правовідносин, які виникли до ухвалення цього Рішення Конституційного Суду України, та питання відступу від висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №240/7411/21.
У постанові від 10.12.2024 у справі № 240/19209/21 Верховний Суд вказав, що у разі недотримання принципу верховенства права (відсутність дискримінації і рівність перед законом), невідповідності приписів закону нормам Конституції України, суд в силу приписів частини четвертої статті 7 КАС при виборі норм права, які застосовуються до спірних відносин при вирішенні спору, має застосувати принцип верховенства права.
Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.
Положення частини четвертої статті 7 КАС мають бути застосовані до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними. Після прийняття рішення Конституційним Судом України застосуванню підлягають положення Конституції України із урахуванням юридичної позиції, сформульованої у рішенні Конституційного Суду України.
Установлені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, на думку Судової палати, суперечать Конституції України з моменту встановлення такого обмеження.
Оскільки судовий захист не може бути побудовано на неправовому (неконституційному) законі, норму якого, до того ж, вже визнано неконституційною, відповідно виникає необхідність відступу від правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 240/7411/21 про те, що частина четверта статті 7 КАС не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України та інших висновків у цій справі як похідних у правовідносинах щодо призначення одноразової грошової допомоги особам з інвалідністю, яка виникла внаслідок, зокрема поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного з захистом суверенітету і територіальної цілісності України, підвищення групи якої відбулось після спливу дворічного строку з дня встановлення первинної групи інвалідності.
Тому Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.12.2024 у справі № 240/19209/21 дійшов висновків щодо необхідності застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у такий спосіб:
1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;
2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин;
3) установлені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років суперечать Конституції України, а тому для вирішення цього спору підлягає застосуванню частина перша статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у Рішенні від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022.
Отже, з огляду на викладене, необхідно наголосити, що позивачу 12.09.2023 первино була встановлена ІІ група інвалідності, у 1998 групу інвалідності визначено не було лише відсоток втрати працездатності 25%.
Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що частина четверта статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ щодо визначення підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, як то сплив дворічного строку у разі зміни групи інвалідності після первинного її встановлення, до спірних правовідносин не застосовується.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 лютого 2026 року у справі 640/11835/21.
Щодо відмови в/ч, що позивачем не подано повного пакету документів, які передбачені пунктом 11 Постанови №975, а саме копії постанови відповідної комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва) захворювання, то апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 11 Порядку № 975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно пункту 12 Порядку № 975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання (пункт 13 Порядку № 975).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» (далі - №876-VII) Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Безпосереднє військове керівництво Національної гвардії України здійснює командувач Національної гвардії України, який одночасно є начальником головного органу військового управління Національної гвардії України (частина перша статті 7 Закону №876-VII).
Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону №876-VII, до складу Національної гвардії України входять: 1) головний орган військового управління Національної гвардії України; 2) оперативно-територіальні об`єднання Національної гвардії України; 3) з`єднання, військові частини, вищі навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.
Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ.
За приписами «Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України», затвердженого Указом Президента України від 28.03.2014 р. № 346/2014, головним органом військового управління Національної гвардії України (далі - головний орган військового управління НГУ) є Головне управління Національної гвардії України.
З системного аналізу вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що передумовою отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується відповідним центральними органами виконавчої влади, що здійснює керівництво в/ч, є звернення до уповноваженого органу, у розглядуваних спірних правовідносинах – в/ч, із відповідною заявою та іншими необхідними документами, які в установлений строк розглядаються цим органом, після чого складається висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, який направляється розпоряднику бюджетних коштів для прийняття відповідного рішення (про призначення чи про відмову в призначенні такої допомоги).
Тобто, на в/ч покладено обов`язок направити до відповідного органу що здійснює керівництво військовим формуванням, висновок та документи для прийняття рішення про призначення або про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, а до компетенції відповідного органу управління віднесено питання щодо прийняття відповідного рішення.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 161/6668/17, від 27.02.2020 у справі № 212/6048/17 (2-а/212/191/17), від 20 квітня 2022 року справа № 760/11168/17.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач-апелянт, 29.11.2023 та 13.02.2024 (повторно) звернувся до відповідача із заявою та доданими до неї документами, для прийняття рішення щодо призначення грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону № 2011-XII.
Однак, відповідачем у двох випадках відмовлено заявнику: з посиланням на пункт 8 Порядку № 975 та пункт 11 Порядку №975, в останньому через відсутність копії постанови відповідної комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва) захворювання.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що скаржник під час апеляційного перегляду судового рішення долучив до матеріалів справи документи, що свідчать про те, що він звертався до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» із заявою розглянути питання військово-лікарською комісією Державної установи щодо встановлення причинного зв`язку захворювання позивача, що пов`язане з проходженням військової служби.
На що отримав відповідь від 11.02.2025 №33/34-284, що під час проходження військово-лікарської комісії позивачу було видано Свідоцтво про хворобу від 18.12.1998 №324 із встановленням діагнозу та причинного зв`язку захворювання, набутого в періоді проходження ним військової служби, що відповідно свідчить про те, що таке свідоцтво є рівнозначним постанові, що вимагається у пункті 11 Порядку №975, яка засвідчує причинний зв`язок поранення, захворювання.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки на в/ч покладено обов`язок направити до Головного управління Національної гвардії України висновок та документи, перелік яких визначений Порядком № 975, а тому правильним на думку апеляційного суду в розглядуваному випадку є часткове задоволення позову шляхом: визнання протиправною бездіяльність в/ч щодо не направлення до Головного управління Національної гвардії України висновку стосовно виплати одноразової грошової допомоги разом із доданими до нього документами для прийняття рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та зобов`язання відповідача направити до Головного управління Національної гвардії України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги разом із доданими до нього документами для прийняття відповідного рішення.
За змістом частини другої статті 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Наприклад, позивач просить визнати протиправними дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень, однак не просить суд зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти рішення; просить визнати протиправним акт індивідуальної дії, однак не просить суд про його скасування тощо.
Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.
Відповідно до висновку Верховного Суду постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/1961/18, вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: 1) лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; 2) повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; 3) вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і обранням того способу захисту порушеного права, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.
Тобто, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18).
З приводу зазначеного способу задоволення позову, апеляційний суд зауважує, що в/ч не є органом, що уповноважений призначати та виплачувати спірну одноразову грошову допомогу.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наведених вище підстав.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права..
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким позов слід задовольнити частково. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не направлення до Головного управління Національної гвардії України висновку стосовно виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги разом із доданими до нього документами для прийняття рішення відповідно до пункту 13 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві про призначення позивачу одноразової грошової допомоги», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України підготувати та направити до Головного управління Національної гвардії України висновок стосовно виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги разом із доданими до нього документами для прийняття рішення відповідно до пункту 13 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві про призначення позивачу одноразової грошової допомоги», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська