Справа № 354/355/23
Провадження по справі № 2/354/37/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області у складі: 
головуючої судді Ваврійчук Т.Л.
за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М. 
прокурора Римарука В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче цивільну справу за позовом керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Карпатського національного природного парку про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування рішення Микуличинської сільської ради,- 
В С Т А Н О В И В:
Керівник Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Карпатського національного природного парку (надалі-Карпатський НПП) у березні 2023 року звернувся до суду із позовом до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 у якому просив усунути перешкоди у здійсненні Карпатським НПП права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 2611091501:07:003:0053, шляхом визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 про затвердження проекту відведення, на підставі якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9622 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0004 у с. Микуличин, уч. Великі Погари; усунути перешкоди у здійсненні Карпатським НПП права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.10.2014, індексний номер 28680853 та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності від 28.10.2014 за номером 7483481, припинивши право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4811 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0053; усунути перешкоди у здійсненні Карпатським НПП права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 0,4811 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку, що розташована у с. Микуличин уч. Верхні Погари на користь держави в особі постійного землекористувача Карпатського НПП. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що п.5.12 рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради №41-5/2011 від 24.05.2011 затверджено проект відведення ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,9622 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Микуличин уч. Великі Погари. На підставі вказаного рішення 15.11.2011 ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №617867 на ділянку із кадастровим номером 2611091501:07:003:0004. У подальшому на підставі заяви відповідача про поділ від 21.10.2014 ПП «Карпати-Інфо» виготовлено технічну документацію із землеустрою, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок і 28.10.2014 первісну земельну ділянку поділено на дві окремі ділянки по 0,4811 га кожна, яким присвоєно кадастрові номери 2611091501:07:003:0054 та 2611091501:07:003:0053, на яку зареєстровано право власності відповідача. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019090000000125 з висновку земельно-технічної експертизи №4.4-6/18 від 27.06.2018 року встановлено, що передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 у межах усієї своєї площі накладається на земельну ділянку, яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року перебуває у постійному користуванні Карпатського НПП, а саме квартал 25 виділ 14 Ямнянського лісництва, що також підтверджується даними Геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП та журналом таксаційного опису кварталу 25 виділ 14 Ямнянського лісництва, які є складовими проекту організації території охорони, відтворення та рекреаційного використання природних ресурсів і об`єктів Карпатського НПП. Карпатський НПП створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. Надалі, відповідно до приймально-передавальних актів від 19.10.1981 землі від колишніх землекористувачів передані Карпатському НПП. У подальшому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради №254 від 17.09.1985 впорядковано межі парку із урахуванням матеріалів лісовпорядкування 1981 року. Оскільки межі Карпатського НПП встановлені ще у 1980-1985 роках, у 2001 році парком виготовлено Технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки з метою виготовлення державного акту на право постійного користування Карпатському НПП на території Яремчанської міської ради, який в подальшому затверджено рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001. Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП. На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5372,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. Передача земельної ділянки площею 0,9622 га у власність ОСОБА_1 проведена без її попереднього вилучення у постійного землекористувача та зі зміною цільового призначення, що є грубим порушенням вимог ст.ст.83, 84, 141, 149, 150 ЗК України. Розташування земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 у межах Карпатського НПП згідно з чинним законодавством свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування зазначеної ділянки у приватній власності із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки правовий режим даної ділянки визначається фактом її розташування у межах об`єкта природно-заповідного призначення, який має спеціальний статус та охороняється законом. Наведене підтверджує незаконність рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради №41-5/2011 від 24.05.2011 в частині затвердження ОСОБА_1 проекту відведення земельної ділянки площею 0,9622 га для ведення особистого селянського господарства, частина з якої відноситься до земель природно-заповідного фонду та незаконність формування спірної ділянки. Відповідно до чинної практики Верховного Суду земельні ділянки, що перебувають в обмеженому обороті, не можуть передаватись у приватну власність, відтак у разі їх відчуження зазначені ділянки вважаються такими, що залишились у володінні законного власника(держави чи територіальної громади), а їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане із позбавленням права володіння. Відтак порушене право держави на земельні ділянки природно-заповідного фонду підлягає захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про їх повернення, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця. Повернення переданої відповідачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,4811 га у державну власність переслідує легітимну мету та спрямоване на захист суспільних інтересів, які полягають у збереженні унікального об`єкта екосистеми, захисту довкілля і реалізації екологічних прав громадян, а також контролю за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства, а отже в даному випадку відсутнє непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном. Із урахуванням викладеного, ураховуючи державну реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053, належним способом захисту порушеного права держави у даному випадку є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 16784552 від 28.10.2014 та здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку за номером 7483481 від 28.10.2014, припинивши право власності відповідача на вказану ділянку та зобов`язання повернути її на користь держави.В обгрунтування повноважень прокурора на представництво інтересів держави у д аній справі зазначено, що незважаючи на те, що прокурором повідомлено уповноважені органи влади про виявлений в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019090000000125 факт незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,9622 га частина з якої накладається на землі природно-заповідного фонду, що перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП, останніми жодних дій, спрямованих на повернення вказаної ділянки у державну власність не було вжито, що стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом. Перед зверненням до суду прокурором у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено про намір звернення до суду із вказаним позовом Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у сфері формування та реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища та Карпатський НПП, як постійного землекористувача. 
Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27.03.2023 відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
09.05.2023 до суду надійшли письмові пояснення Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, у яких зазначено, що Міністерство повністю підтримує позов прокурора та просить його задовольнити. Так Карпатський НПП створено на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 03.06.1980 №376, згідно з пунктом другим додатку до якої затверджено межі парку. У подальшому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 17.09.1985 №254 впорядковано межі парку із урахуванням матеріалів лісовпорядкування 1981 року. На підставі вищевказаного рішення Карпатському НПП видані державні акти на право постійного користування землею, в тому числі І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року, який визначає право користування Карпатського НПП земельними ділянками, суміжними із землями Микуличинської сільської ради. Із урахуванням положень ст.ст.83, 149, 150 ЗК України земельні ділянки особливо цінних земель (до яких входять землі природно-заповідного фонду), що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення погоджено з Верховною Радою України, зважаючи на те, що Карпатський НПП є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,4811 га, переданої у власність ОСОБА_1 , яка відноситься до земель державної власності, Микуличинська сільська рада при передачі зазначеної ділянки у приватну власність без її попереднього вилучення у встановленому законом порядку у постійного землекористувача, перевищила свої повноваження та порушила вимоги ст.149 ЗК України.
Ухвалою суду від 05.08.2024 провадження у даній справі було зупинене до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою суду від 16.09.2025 провадження у даній справі було поновлене. 
Ухвалою суду від 28.11.2025 провадження у даній справі у частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку зі смертю останнього.
Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №54 від 06.01.2026 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2026, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Єрмак Н.В. (дострокове закінчення відрядження) вказану цивільну справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л.
Ухвалою суду від 09.01.2026 вказану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 05.02.2026 залучено до участі у даній справі в якості правонаступника первісного позивача Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України код ЄДРПОУ 43672853 - Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України.
Ухвалою суду від 03.04.2026 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні прокурор заявлений позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі із наведених мотивів. Вказав, що Карпатський НПП створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. Надалі, відповідно до приймально-передавальних актів від 19.10.1981 землі від колишніх землекористувачів передані Карпатському НПП. У подальшому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради №254 від 17.09.1985 впорядковано межі парку із урахуванням матеріалів лісовпорядкування 1981 року. Оскільки межі Карпатського НПП встановлені ще у 1980-1985 роках, у 2001 році парком виготовлено Технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки з метою виготовлення державного акту на право постійного користування Карпатському НПП на території Яремчанської міської ради, який в подальшому затверджено рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001 року. Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП. На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. Рішенням Микуличинської сільської ради №41-5/2011 від 24.05.2011 року затверджено проект відведення та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,9622 га, яка розташована у с. Микуличин уч. Великі Погари з цільовим призначенням- для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення 15.11.2011 року відповідачу був виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №617867 на земельну ділянку площею 0,9622 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0004. Надалі на підставі виготовленої відповідачем технічної документації із землеустрою вказана ділянка була розділена і за відповідачем зареєстрована на праві власності ділянка площею 0,4811 га із кадастроми номером 2611091501:07:003:0053. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019090000000125 з висновку земельно-технічної експертизи від 27.06.2018 встановлено, що вказана ділянка всією своєю площею накладається на землі, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП та відносяться до земель природно-заповідного фонду. Відповідно до положень ч.2 ст.150 ЗК України земельні ділянки, які відносяться до категорії особливо цінних земель можуть вилучатися постановою Кабінету Міністрів України чи за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, за погодженням із Верховною Радою України. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка на момент передачі її у приватну власність відповідача перебувала у державній власності, Микуличинська сільська рада не була наділена відповідними повноваженнями щодо її вилучення у постійного землекористувача та зміни цільового призначення. Із урахуванням вищенаведеного просить позов задовольнити у повному обсязі. 
Представник позивача Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Представник відповідача Яремчанської міської ради Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Карпатського НПП у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання, у якому просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як встановлено судом, Карпатський НПП був створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. 
У 2001 році ДП «Карпатигеодезкартографія» проведено комплекс геодезичних робіт по інвентаризації земельних ділянок Карпатського НПП з метою виготовлення державних актів на право постійного користування землею. 
Згідно Акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування Карпатського НПП від 23.10.2001 року, складеного на виконання рішення Микуличинської сільської ради провідним геодезистом ДП «Карпатигеодезкартографія» у присутності директора Карпатського НПП, представників суміжних землекористувачів: директора Делятинського держлісгоспу, сільського голови с. Микуличин, сільського голови с. Татарів, міського голови м. Яремче, проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки Карпатського НПП, яка знаходиться у с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Межі в натурі проходять по краю лісу КНПП з населеним пунктом с. Микуличин, по межі з лісами Делятинського держлісгоспу. Суміжними землекористувачами, якими є Делятинський держлісгосп, Яремчанська міська рада, Микуличинська сільська рада, Татарівська сільська рада претензій при встановленні меж землекористувачів не заявлено. 
Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП розроблених у 1981 році, а межі парку (кути поворотів) внесені в Геодезичний журнал окружної межі Карпатського НПП.
Рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001 «Про затвердження матеріалів інвентаризації Карпатського НПП» затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок Карпатського НПП загальною площею 31381,11 га, у тому числі у с. Микуличин -5372,19 га. 
На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. 
У 2002 році ДП «Карпатигеодезкартографія» на основі даних проведеної інвентаризації земель складений Геодезичний журнал окружної межі Карпатського НПП.
Пунктом 3.16 рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку площею 0,9622 га для ведення особистого селянського господарства на уч. Великі Погари.
Пунктом 5.12 рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 затверджено проект відведення ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,9622 га для ведення особистого селянського господарства на уч. Великі Погари та передано її у власність. 
На підставі вказаного рішення, 15.11.2011 року ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №617867 на ділянку площею 0,9622 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Микуличин, уч. Великі Погари. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2611091501:07:003:0004. 
У подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.10.2014, посвідченої приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., за реєстром №2899 було проведено поділ земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:07:003:0004 на дві окремі ділянки рівної площі по 0,4811 га кожна.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2600949792014 від 27.10.2014, державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства проведено 27.10.2014.
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №314959029 від 11.11.2022 підтверджується, що 28.10.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Микуличин уч. Великі Погари, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:16784552 від 28.10.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 487227526110.
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.03.2017 накладено арешт на земельну ділянку площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 у рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 420170900000000030 від 14.02.2017, шляхом заборони на її відчуження та розпорядження.
Висновком експерта Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України №4.4.-6/18 від 27.06.2018 за результатами проведеної в рамках кримінального провадження №42014090040000003 від 28.03.2014 судової земельно-технічної експертизи встановлено, що земельна ділянка площею 0,4811 га, кадастровий номер 2611091501:07:003:0053, що знаходиться у с. Микуличин уч. Великі Погари, яка передана у власність ОСОБА_1 , накладається на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП, площа накладання становить 0,4811 га. 
Згідно висновку експерта Івано-Франківського відділення КНДІСЕ №249/19/19-28 від 11.01.2019 за результатами проведення земельно-оціночної експертизи у кримінальному провадженні №42014090040000003 від 28.03.2014 встановлено, що ймовірна ринкова вартість земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 станом на дату проведення експертизи становить 1469109,00 грн. 
Окрім цього, факт віднесення земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 до земель природно-заповідного фонду та її накладення на земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП та знаходяться на території Ямнянськоголісництва підтверджується долученою до матеріалів справи копією планшету №4 Ямнянського лісництва із зазначенням кварталів та виділів, на якому позначено розташування вказаної земельної ділянки у кварталі № НОМЕР_1 виділ № НОМЕР_2 , а долученими до матеріалів справи витягом з Геодезичного журналу зйомки окружної межі планшетних рамок, в якому міститься планшет №4 Ямнянського лісництва із каталогом координат земельних ділянок Карпатського НПП, що знаходяться у с. Микуличин та копією планшету №4 Ямнянського лісництва із зазначенням кварталів та виділів, на якому позначено розташування вказаної земельної ділянки у кварталі № НОМЕР_1 , виділ № НОМЕР_2 , а також матеріалами лісовпорядкування-витягом із Журналу таксаційного опису кварталу №25 Ямнянського лісництва Карпатського НПП, який відноситься до господарської зони та відповідно до якого на території виділу №14 знаходиться насадженння деревини віком від 20 до 70 років.
Листами за вих. №09.55-62-2231вих-22, №09.55-62-2230вих-22 від від 14.11.2022 Івано-Франківська обласна прокуратура повідомила Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатський НПП про виявлені в ході досудового розслідування об`єднаного кримінального провадження №12019090000000125 порушення інтересів держави при передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,9622 га кадастровий номер 2611091501:07:003:0004, що згідно висновку експерта №4.4-6/18 від 27.06.2018 накладається на земельні ділянки, які згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 перебувають у користуванні Карпатського НПП та просив повідомити про вжиті заходи реагування, спрямовані на повернення зазначеної ділянки у державну власність. 
Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів листами за вих. №25/2-11/16684-22 від 05.11.2022 повідомило Івано-Франківську обласну прокуратуру про те, що за результатами надходження позовних матеріалів у відповідній справі, Міндовкілля надасть свою обґрунтовану правову позицію до суду.
Карпатський НПП у листі за вих. №567 від 22.11.2022 просив Івано-Франківську обласну прокуратуру вжити передбачених законом заходів щодо визнання незаконним рішення №41-5/2011 від 24.05.2011 Микуличинської сільської ради та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 та витребування її у власність держави.
Листом за вих. №09.55-62-357вих-23 від 15.02.2023 Івано-Франківська обласна прокуратура повідомила Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України про намір в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до суду із позовом в інтересах держави, зважаючи на відсутність належного реагування з боку уповноважених державних органів та вжиття заходів, спрямованих на повернення переданої у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053, яка накладається на землі природно-заповідного фонду у власність держави. 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 06.06.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Микуличин Надвірнянського району Івано-Франківської області.
Згідно листа Яремчанської державної нотаріальної контори №01-16/287 від 05.08.2025 спадкова справа після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Яремчанській державній нотаріальній конторі не заводилась. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор, звертаючись із позовом, вказав, що спірна земельна ділянка розташована у межах земель природно-заповідного фонду, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП, відноситься до земель державної форми власності та вибула з володіння постійного землекористувача без її вилучення у встановленому законом порядку. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до п.7 ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
За змістом ст.ст.317-318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст.324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.
Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України(надалі-ЗК України) до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Згідно ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Згідно ч.1 ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Частиною другою ст.20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель(ст.21 ЗК України).
За змістом ст.ст.43, 44 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Відповідно до ст.45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Згідно із ч.ч.2,3 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Ччастиною другою ст.83 ЗК України (тут і надалі-у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. 
Відповідно до ч.1 ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Згідно п.«в» ч.3 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою включає в себе право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Положеннями ч.ч.1,2 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до положень ст.ст.125,126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання
її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чим право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
Положеннями ст.141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1,2,9,10 ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в тому числі земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого та рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. 
У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до ст.150 ЗК України землі природно-заповідного фонду належать до особливо-цінних земель. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. 
Відповідно до п.12 «Перехідні положення» ЗК України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. 
Згідно п.2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-IV від 07.07.2011, який набрав чинності 01.01.2013, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. 
Відповідно до п.4 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VІ від 06.09.2012, який набрав чинності 01.01.2013, у державній власності залишаються землі, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій.
Згідно із ч.1 ст.3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» №2456-XII від 16.06.1992 року(надалі-Закон №2456-XII) національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.
Частиною першою ст.4 Закону №2456-XII передбачено, що території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.
Згідно із ч.ч.1,3,4 ст.7 Закону №2456-XII землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі території та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж території та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі ст.9 Закону №2456-XII території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Частинами 1-3 ст.20 Закону №2456-XII передбачено, що національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
Згідно з частинами 1,2 ст.21 Закону №2456-XII на території національних природнихпарків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників; зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони; зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об`єктів обслуговування відвідувачів парку, тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов`язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації; господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників. На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.
Відповідно до ч.1 ст.53 Закону №2456-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Відповідно до ст.54 Закону №2456-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону.
Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній, комунальній власності, відносяться до особливо цінних земель та не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. 
Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду, що перебувають у державній або комунальній власності можливий лише з метою будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією та здійснюється за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Вилучення зазначених ділянок для будь-якої іншої мети, у тому числі для ведення особистого селянського господарства, нормами земельного законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин та діючого на час розгляду справи у суді, не передбачене.
Судом встановлено і підтверджується дослідженими доказами, що Карпатський НПП створено на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980, пунктом 2 якої затверджено межі парку згідно з додатком до постанови. 
Передача земель та встановлення меж Карпатського НПП проведено з дотриманням діючого на той час Земельного кодексу УРСР, затвердженого Законом УРСР від 08.07.1970. У 2001 році проведено інвентаризацію земель Карпатського НПП, у ході проведення якої межі Карпатського НПП було погоджено із сільськими радами усіх населених пунктів Яремчанської міської ради, що підтверджується відповідним актом від 23.10.2001, який серед інших посадових осіб підписано й колишнім Микуличинським сільським головою.
Рішенням Яремчанської міської ради від 27.12.2001 №189-3/2001 «Про затвердження матеріалів інвентаризації Карпатського національного природного парку», яке на час розгляду справи є чинним, затверджено межі території Карпатського НПП. На підставі цього рішення Карпатському НПП 29.12.2001 видано державний акт серії І-ІФ № 002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га у межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання у якому зазначено, що він зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 000006. 
Доказів того, що вказаний державний акт на момент розгляду справи в установленому порядку визнаний недійсним чи скасований матеріали даної справи не містять. 
Статус Карпатського НПП, як об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення підтверджується відповідною постановою Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980 про його створення та Положенням про Карпатський національний природний парк, затвердженим наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №99 від 31.08.2020.
Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.4, 2.1 Положення «Про Карпатський національний природний парк» Карпатський НПП є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, є юридичною особою, має самостійний баланс і утримується за рахунок коштів державного бюджету. Парк віднесено до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів в Україні.
Парк створено з метою збереження типових природних комплексів Чорногори та Горган, організації туризму, а також проведення наукових досліджень і пропаганди знань по охороні природи.
Основними завданнями діяльності Карпатського НПП є: -збереження та відтворення цінних природних та історико- культурних комплексів і об`єктів на його території, зокрема видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків; -створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів парку;-організація та здійснення науково-дослідних робіт, у тому числі з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розроблення та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відновлення порушених екосистем, управління та ефективного використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття; -проведення екологічної освітньо-виховної роботи.
Згідно п.1.7 Положення відповідно до матеріалів Проекту організації території, загальна площа парку складає 50495 га, в тому числі 38322 га земель, які передано парку у постійне користування та 12173 га земель, що включені до його складу без вилучення у землекористувачів. З урахуванням розширення території парку його загальна площа становить 50513,4638 га.
Висновком проведеної у кримінальному провадженні №42014090040000003 від 28.03.2014 судової земельно-технічної експертизи №4.4.-6/18 від 27.06.2018 встановлено, що земельна ділянка площею 0,4811 га, кадастровий номер 2611091501:07:003:0053, що знаходиться у с. Микуличин уч. Великі Погари, яка утворилася у результаті поділу переданої у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,9622 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0004, накладається на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 площа накладання становить 0,4811 га. 
Зазначений висновок експерта містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, не викликає сумнівів у суду у своїй достовірності та є належним та допустимим доказом.
Вищенаведене підтверджується також дослідженими судом даними Геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП та планшетом №4 Ямнянського лісництва, відповідно до яких спірна ділянка розташована у кварталі № НОМЕР_1 виділ № НОМЕР_2 Ямнянського лісництва Карпатського НПП.
Спірна земельна ділянка, передана у приватну власність ОСОБА_1 , у порядку встановленому ст.ст.149-150 ЗК України за відповідною постановою Кабінету Міністрів України чи рішенням відповідної місцевої ради, погодженим Верховною Радою України в постійного землекористувача не вилучалася, а тому Микуличинська сільська рада на момент ухвалення оскаржуваного рішення №41-5/2011 від 24.05.2011 року не була уповноважена розпоряджатися зазначеною ділянкою на користь ОСОБА_1 .
Суд також звертає увагу на те, що передача органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення, призвела до протиправної зміни цільового призначення земельної ділянки та фактичної зміни меж Карпатського НПП в частині її зменшення.
Відповідачем у ході судового розгляду не надано суду будь-яких доказів на спростування факту розташування спірної земельної ділянки у межах Карпатського НПП.
Із урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що дослідженими судом належними та достатніми доказами повністю підтверджується факт належності спірної земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 у частині площі розміром 0,4811 га до земель природно-заповідного фонду, які входять до складу території Карпатського НПП (Ямнянське лісництво), який є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, та перебувають у постійному користуванні парку відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001, що є чинним. 
Нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій знаходиться Карпатський НПП та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, на момент виникнення спірних правовідносин, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності.
Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №813/4701/16 вказав, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус. 
За загальним правилом цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України).
Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.
Частиною другою ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частиною 1 ст.393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 у справі №922/614/19). 
Враховуючи, що на момент передачі земельної ділянки площею 0,9622 га у с. Микуличин уч. Великі Погари у приватну власність ОСОБА_1 зазначена ділянка у частині площі розміром 0,4811 га відносилась до земель природно-заповідного фонду, переданих у постійне користування Карпатському НПП, питання щодо вилучення зазначеної земельної ділянки в установленому законом порядку не вирішувалось, а її передача у приватну власність відбулась всупереч встановленій законом процедурі, за рішенням органу місцевого самоврядування, який не був наділений відповідними повноваженням щодо розпорядження нею без попереднього погодження із Верховною Радою України, що одночасно потягнуло за собою протиправну зміну її цільового призначення, суд приходить до висновку про те, що рішення Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011, в частині затвердження проекту відведення ОСОБА_1 на земельну ділянкиу площею 0,9622 га на уч. Великі Погари для ведення особистого селянського господарства та передачі її у приватну власність (п.5.12) є незаконним.
Щодо обраного способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
За змістом ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Відповідно до правил ст.ст.2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи, яка звернулася до суду. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі №522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі №50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (пункт 55).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 в справі № 910/10784/16).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).
Так, відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1,2 ст.152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
У постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. 
У постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону №2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц (провадження №14-95цс18); від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51-52)). У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України). За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов».
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках також неодноразово зазначала про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 у справі №922/614/19), а пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про визнання недійсним державного акта, скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18 зазначено, що вимогу про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме це рішення створює відповідні перешкоди. 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».
Позов у цій справі поданий прокурором в інтересах держави у зв`язку з незаконною передачею у приватну власність земельної ділянки природно-заповідного фонду, а позовні вимоги були заявлені до відповідачів Яремчанської міської ради Івано-Франківської області у частині визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 про затвердження проекту відведення, на підставі якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9622 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0004 у с. Микуличин, уч. Великі Погари та до відповідача ОСОБА_1 у частині усунення перешкод у здійсненні Карпатським НПП права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.10.2014, індексний номер 28680853 та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності від 28.10.2014 за номером 7483481, припинивши право власності ОСОБА_1 та вказану земельну ділянку та зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку на користь держави в особі постійного землекористувача Карпатського НПП.
Водночас провадження у даній справі у частині позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_1 , закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку зі смертю відповідача та відсутню спадкоємців, які прийняли спадщину, що відкрилася після його смерті. 
Враховуючи те, що після набуття права власності на земельну ділянку площею 0,9622 га кадастровий номер 2611091501:07:003:0004 ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної ділянки на два окремі об`єкти, зареєструвавши за собою право власності на ділянку площею 0,4811 га із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053, суд приходить до висновку, що задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 не призведе до відновлення порушеного права власності держави на земельну ділянку природно-заповідного фонду та її повернення у власність держави. 
Із урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до Яремчанської міської ради Івано-Франкіської області про визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 слід відмовити, оскільки зазначена вимога не відповідає належному способу захисту порушеного права. 
Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі суд зазначає наступне.
Частиною другою ст.2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Положеннями ч.4 ст.56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
Отже у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Звертаючись до суду прокурор зазначив, що пред`явлення вказаного позову обумовлене необхідністю захисту інтересів держави порушення яких полягає у незаконному переданні у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, що відноситься до категорії особливо цінних земель природно-заповідного призначення, які перебувають у державній власності в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та у користуванні Карпатського національного природного парку. Передання у приватну власність спірної земельної ділянки порушує інтереси держави, а саме позбавляє державу права на належну їй власність, а також утруднює чи унеможливлює виконання державою обов`язків, покладених статтями 13, 16, 50 Конституції України, які, у свою чергу, реалізуються відповідними органами виконавчої влади, зокрема, Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатським національним природним парком. Оскільки вказані юридичні особи самостійно не звернулися з позовом до суду, то прокурор звертається в інтересах держави із вказаним позовом, визначивши при цьому позивачем у цій справі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.
Крім того, у відповідь на повідомлення Надвірнянської окружної прокуратури про виявлені порушення інтересів держави при передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 та наявність підстав для звернення прокурора до суду із відповідним позовом в інтересах держави, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатський НПП повідомили про відсутність наміру самостійно вживати заходи спрямовані, на повернення у державну власність земельної ділянки природно-заповідного фонду та не заперечили щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі.
Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, яке у ході судового розгляду було замінене на його правонаступника- Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства, прокурор зазначив, що Міністерство відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України є спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду у сфері управління якого перебуває Карпатський НПП.
Отже, прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідних заходів не вживав.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року за №3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.
Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там,де це дійсно потрібно. 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 17.10.2019 у справі №569/4123/16-а.
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 за №3-рп/99 також вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
У даному випадку порушення інтересів держави полягає у необхідності повернення у державну власність особливо-цінних земель природно-заповідного призначення, які згідно положень ст.ст.149,150 ЗК України мають особливий, захищений державою статус та порядок використання та перебувають під посиленою правовою охороною держави, а їх протиправне надання у приватну власність завдає значної шкоди державним інтересам.
Враховуючи те, що Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів з моменту встановлення факту незаконного вилучення Микуличинською сільською радою спірної земельної ділянки та передачу її у приватну власність не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у державну власність, суд приходить до переконання про наявність у Івано-Франківської обласної прокуратури достатніх підстав для пред`явлення даного позову в інтересах держави, про що прокурором в установленому законом порядку перед зверненням до суду повідомлено уповноважений орган держави та постійного землекористувача. 
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із урахуванням вищенаведеного, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позову керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області про усунення перешкод у здійсненні Карпатським національним природним парком права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 шляхом визнання незаконним та скасування рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 про затвердження проекту відведення, на підставі якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9622 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0004 у с. Микуличин участок Великі Погари слід відмовити, оскільки задоволення вказаної вимоги не призведе до відновлення порушених прав позивача та повернення у державну власність земельної ділянки природно-заповідного фонду. 
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати у даній справі відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову керівника Надвірнянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Карпатського національного природного парку про усунення перешкод у здійсненні Карпатським національним природним парком права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду із кадастровим номером 2611091501:07:003:0053 шляхом визнання незаконним та скасування рішення Микуличинської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №41-5/2011 від 24.05.2011 про затвердження проекту відведення, на підставі якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9622 га з кадастровим номером 2611091501:07:003:0004 у с. Микуличин участок Великі Погари-відмовити.
Копію рішення направити учасникам справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Учасники справи:
Керівник Надвірнянської окружної прокуратури, місцезнаходження: 78405, вул. майдан Шевченка, 39 м. Надвірна Надвірнянський район Івано-Франківська область, код ЄДРПОУ 03530483. 
Позивач: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, місцезнаходження: 01008, вул. М. Грушевського, 12/2 м. Київ, код ЄДРПОУ 37508596. 
Відповідач: Яремчанська міська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області: місцезнаходження: 78501, вул. Свободи, 266 м. Яремче Надвірнанський район Івано-Франківська область, код ЄДРПОУ 04054286.
Третя особа: Карпатський національний природний парк, місцезнаходження: 78501, вул. В. Стуса, 6 м. Яремче Івано-Франківська область, код ЄДРПОУ 05509323. 
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий суддя: Тетяна ВАВРІЙЧУК