УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 420/39833/25
адміністративне провадження № К/990/26075/26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Поліщук Дмитро Олександрович, на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2026 у справі №420/39833/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн грн відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 №153 (далі - Постанова № 153);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн грн на підставі абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у повному обсязі - у розмірі 1 млн грн відповідно до пункту 4 Постанови № 153.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн гривень, відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153, з урахуванням виплаченої суми.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2026 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 скасовано. Ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 недоплаченої частини одноразової грошової винагороди у розмірі 25 000 гривень відповідно до абзацу третього пункту 4 Постанови № 153.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової винагороди у розмірі 25 000 гривень, відповідно до абзацу 3 пункту 4 Постанови № 153.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, 12.05.2026 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Поліщук Дмитро Олександрович, через підсистему «Електронний суд» подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01.06.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
05.06.2026 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Поліщук Дмитро Олександрович, через підсистему «Електронний суд» вдруге подав касаційну скаргу до Верховного Суду, яка зареєстрована 08.06.2026.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У тексті касаційної скарги заявник вказує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153.
Так, покликаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що внаслідок прийняття судом апеляційної інстанції вказаної вище постанови, виникають три питання права:
- чи є Довідка за формою Додатку 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 (далі - Додаток 6 до Постанови № 413) допустимим і достатнім доказом «безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій» у розумінні абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153;
- чи має право орган виконавчої влади (Міністерство оборони України) звужувати шляхом відомчих доручень, прийнятих після набрання чинності нормативним актом Кабінету Міністрів України, коло допустимих доказів для реалізації права, яке вже виникло у особи станом на дату набрання чинності цим актом;
- яким чином суд має оцінювати два суперечливих документи, виданих одним і тим самим суб`єктом (військовою частиною) та підписаних одним і тим самим командиром, якщо один з документів охоплює більший часовий проміжок, а інший - менший, та при цьому другий документ містить очевидну фактичну помилку (неправильну дату народження).
Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Обґрунтовуючи помилковість висновків суду апеляційної інстанції, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції відхилив Довідку № 37/63 від 25.04.2023 (за формою Додатку 6 до Постанови № 413) як недопустимий доказ «безпосередньої участі у бойових діях», зазначивши, що вона підтверджує лише участь у заходах із забезпечення оборони, що є ширшим поняттям. Натомість суд визнав єдиним допустимим доказом Довідку № 37/155 від 07.08.2025, форму якої затверджено окремим дорученням МО України № 5601/уд від 26.09.2025, тобто підзаконним актом, прийнятим через 7,5 місяців після набрання чинності Постановою № 153. 
Також скаржник вказав на те, що апеляційний суд фактично визнав правомірним звуження кола допустимих доказів через доручення МО України № 5601/уд від 26.09.2025, застосувавши доручення до права особи, яке виникло 13.02.2025. При цьому суд не перевірив, чи відповідає це доручення вимогам статті 19 Конституції України та чи не має воно зворотної дії в часі на вже набуте право.
Крім того, у скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції надав перевагу Довідці № 37/155 від 07.08.2025 над Довідкою № 37/63 від 25.04.2023, не надавши такому жодного законного обґрунтування. При цьому суд апеляційної інстанції проігнорував, що Довідка № 37/155 містить неправильну дату народження позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 замість 15.08.2001, що встановлено судами обох інстанцій; Довідка № 37/155 охоплює лише початок з 18.01.2024, повністю не враховуючи бойову діяльність позивача за 2023 рік, яка підтверджена Довідкою № 37/63; обидві довідки видані тією самою частиною НОМЕР_1 і підписані тим самим командиром ОСОБА_2 . При оцінці двох суперечливих документів від одного джерела суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 90 КАС України, зобов`язаний мотивувати, чому надає перевагу одному з них. 
Аналізуючи наведені доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що покликання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведеної норми права (абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153) не містить належних аргументів неправильного застосування відповідної норми права судом апеляційної інстанції, позаяк зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника зі здійсненою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів у справі.
Так, скаржник, мотивуючи необхідність висновку Верховного Суду, так само як і у первісно поданій скарзі, вказав на питання щодо достатності та допустимості як доказу довідки за формою Додатку 6 до Постанови № 413 для підтвердження безпосередньої участі у бойових діях у розумінні абзацу 2 пункту 4 Постанови № 153; щодо права Міністерства оборони України звужувати шляхом відомчих доручень, прийнятих після набрання чинності нормативним актом Кабінету Міністрів України коло допустимих доказів для реалізації права, яке вже виникло у особи станом на дату набрання чинності цим актом; щодо порядку оцінки судом документів, які, на переконання скаржника, є суперечливими.
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка здійснює перегляд постановлених та оскаржених судових рішень лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Доводи скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції означеної норми права не містять аргументів в контексті помилки суду апеляційної інстанції щодо належного правозастосування такої норми, адже зводяться до незгоди із оцінкою доказів у справі.
Наведене жодним чином не пов`язано із проблематикою правозастосування, тобто із помилковим тлумаченням норм права судом апеляційної інстанції.
Отже, касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитування правових норм та незгоду з постановою суду апеляційної інстанції з підстав неправильного встановлення судом обставин справи, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права зводяться до незгоди із висновками суду щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Серед іншого, у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Проте посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та неналежне викладення скаржником підстав для касаційного оскарження судового рішення у цій справі, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Водночас Верховний Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Поліщук Дмитро Олександрович, на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2026 у справі №420/39833/25 повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко