Номер провадження: 22-ц/813/3142/26 
Справа № 518/1257/24
Головуючий у першій інстанції Тарасенко М. С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

встановив:
У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив визначити додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши його терміном шість місяців з дня набрання рішенням законної сили.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 3,76 гектара, кадастровий номер – 5125455100:01:006:0026, яка розташована на території Ширяївської селищної ради Березівського району (раніше-Ширяївського) Одеської області, право на яку посвідчено Державним актом на право власності на землю серії ОД № 032566, виданий 21.05.2004 року Ширяївською РДА Одеської області. 
14.04.2009 року приватним нотаріусом Ширяївського районного нотаріального округу Одеської області Черевко Н.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , відповідно до якого вказана земельна ділянка заповідалась ОСОБА_2 .
Проте позивач ОСОБА_2 про факт смерті спадкодавця та складення на його ім`я вказаного вище заповіту дізнався лише у травні 2024 року, після чого звернувся до органів ДРАЦС за отримання копії свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , а у подальшому до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області Ланової Н.А., однак у оформленні спадкових прав за заповітом йому було відмовлено, з підстави пропуску строку для прийняття спадщини, про що надано письмову відповідь №137/01-16 року від 20.06.2024 року, що зумовило необхідність звернення до суду із цим позовом.
Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року вказаний вище позов задоволено. Визначено для ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши його терміном шість місяців з дня набрання законної сили рішенням у цій справі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, зокрема, на не дослідження судом викладених у відзиві на позов заперечень, щодо факту необізнаності позивача про факт смерті спадкодавця та наявність заповіту на ім`я ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Скаржниця зауважує, про залишення судом першої інстанції наданої відповідачкою копії відповіді начальника відділу ДРАЦС Березівському районі Одеської області, згідно якої ОСОБА_2 отримав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 16 липня 2019 року, як спадкоємець останнього за заповітом, що спростовує твердження позивача про його необізнаність про смерть ОСОБА_4 та складання останнім заповіту до травня 2024 року.
У відзиві на апеляційну скаргу Іскрицька О.П., підтримуючи доводи скаржниці ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_1 – адвокат Глух Н.А., підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Мала А.М., заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, просила залишити таку без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Малої А.М. та представника скаржниці ОСОБА_1 – адвоката Глух Н.А., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому про складання ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_2 , позивачу відомо не було.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 3,76 гектара, кадастровий номер – 5125455100:01:006:0026, яка розташована на території Ширяївської селищної ради Березівського району (раніше-Ширяївського) Одеської області.
14.04.2009 року приватним нотаріусом Ширяївського районного нотаріального округу Одеської області Черевко Н.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за №595, відповідно до якого вказана земельна ділянка заповідалась ОСОБА_2 ..
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.
З метою оформлення спадкових прав за заповітом, позивач звернувся до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області Ланової Н.А., однак у оформленні спадкових прав за заповітом відмовлено, з підстави пропуску строку для прийняття спадщини, про що надано письмову відповідь №137/01-16 року від 20.06.2024 року.
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_2 зазначив, що не був обізнаний про факт складення на його користь ОСОБА_4 вказаного заповіту та дізнався про існування такого поза межами строку, встановленого законом для прийняття спадщини.
Згідно інформаційної довідки з спадкового реєстру № 77400063 інформація щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_4 та щодо звернення інших спадкоємців з заявами про оформлення спадщини відсутня.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі N 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі N 381/4482/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі N 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі N 450/1383/18, від 14 лютого 2024 року у справі N 357/8183/22.
Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі N 650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі N 750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі N 754/3327/22).
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (див. постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі N 548/2415/21).
Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі N 706/275/22.
За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі N 639/8197/21.
Щодо доводів скаржниці про обізнаність позивача ОСОБА_2 про смерть спадкодавця ОСОБА_4 та складений ним заповіт, апеляційний суд виходить з такого.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі N 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри"
У цьому контексті, апеляційний суд погоджуючись із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визначення ОСОБА_2 додаткового строку на прийняття спадщини, у зв`язку із необізнаністю останнього про існування заповіту на його користь, відхиляє доводи апеляційної скарги про протилежне, оскільки у порушення, вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України, скаржницею не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів існування обставин на які вона посилається.
Так, надана відповідачкою ОСОБА_1 відповідь Ширяївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Березівському районі Одеської області від 25.10.2024 року №733/24.3-19, яка за твердженнями скаржниці підтверджує факт обізнаності позивача про існування відповідного заповіту ОСОБА_5 , не містить інформації, яка б дозволяла суду достеменно встановити обставини, на які посилається скаржниця. Дійсно зі змісту вказаної відповіді убачається, що позивачем було отримано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 у 2019, а не у 2024 році (як посилався позивач), як спадкоємцю за заповітом.
Проте, матеріали справи не містять, а скаржницею не було надано суду жодних доказів того, що ОСОБА_2 звертаючись за отриманням копії свідоцтва про смерть дійсно вказував про те, що він є спадкоємцем померлого зокрема, за заповітом від 14.04.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №595 (посилався на вказані обставини у заяві, надав копію вказаного заповіту, тощо).
Апеляційний суд також відхиляє надану ОСОБА_1 копію довідки про від 10.10.224 року №523-ДСК про перебування спадкодавця на стаціонарному лікуванні та терміни такого лікування, оскільки така не містить інформації щодо предмета доказування, а отже не є належним доказом, у розмірі ст. 77 ЦПК України.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі № 910/11027/18, а також в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри"
Перевіривши докази, що містяться у матеріалах справи з урахуванням приписів ст. ст. 77-81 ЦПК України, апеляційний суд зазначає про те, що з таких неможливо встановити про факт обізнаності позивача ОСОБА_2 не тільки про смерть ОСОБА_5 , а і про складання останнім на його користь заповіту.
Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що єдиною причиною пропуску строку на прийняття спадщини ОСОБА_2 , було визначено необізнаність про смерть спадкодавця – спростовуються наведеними останнім підставами пред`явленого позову.
Законом визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути здійснене протягом усього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів (щодо певного або всього майна), так і права на їх зміну чи скасування. Усі законні правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони забезпечують реалізацію свободи заповіту, зокрема, обов`язковість виконання волі заповідача.
Цей принцип підлягає врахуванню при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, про що виснував Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі N 6-496цс17. Наразі такий підхід є усталеним і незмінним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 25 березня 2020 року у справі N 296/12396/18, від 17 грудня 2021 року у справі N 315/386/19, від 29 січня 2024 року у справі N 552/4825/22, від 07 лютого 2024 року у справі N 474/454/18, від 21 лютого 2024 року у справі N 760/4267/21 та інші).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 у справі № 686/5757/23 (№ в ЄДРСР 120396086) розглядала питання щодо надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що, як стверджує позивач, він не знав про складення спадкодавцем на його користь заповіту, і зробила такі висновки щодо тлумачення приписів частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, які враховуються судом згідно з частиною четвертою статті 263 ЦК України.
Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини.
Необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (пункт 154 постанови від 26 червня 2024 у справі № 686/5757/23).
У цій справі, спадкодавець не входить до жодної з черг спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Так, складений ОСОБА_4 заповіт є єдиною підставою спадкування ОСОБА_2 , тож, зважаючи на необізнаність останнього про існування вказаного заповіту, не вчинення ним дій щодо прийняття спадщини у межах визначеного ст. 1270 ЦК України, не може позбавити спадкоємця можливості реалізувати своє право на отримання спадкового майна за заповітом.
За загальним правилом, пріоритет надається спадкуванню за заповітом (якщо спадкодавець заповів всю спадщину, немає підстав для нікчемності заповіту чи рішення суду про визнання його недійсним, спадкоємці, визначені як такі в заповіті, прийняли спадщину, відсутня відмова від її прийняття спадкоємцями за заповітом), адже перевагу має остання воля спадкодавця, виражена ним у заповіті (див. постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі N 383/18/19, від 29 вересня 2020 року у справі N 663/2569/17, від 06 березня 2024 року у справі N 299/1967/22).
Тому за наявності заповіту право на спадкування виникає лише в осіб, визначених у заповіті. В інших осіб, які належать до спадкоємців певних черг, установлених у главі 86 ЦК України, у цьому разі право на спадкування не виникає.
При цьому обставини щодо заведення 02.10.2024 року, тобто після подання позову у цій справі, спадкової справи до майна ОСОБА_4 за заявою відповідачки ОСОБА_1 не впливають на правильність вирішення справи судом, оскільки не підтверджують обставин, що входять до предмету доказування. 
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Так, слушними є зауваження скаржниці про не зазначення судом першої інстанції, у порушення ст. 265 ЦПК України, в оскаржуваному рішенні стосовно поданого відповідачкою ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, його доводи та долучені до нього докази. Водночас вказане, не є визначеною ч.3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, і не призвело до не правильних висновків по суті спору:
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з підстав, наведених у рішенні.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий       Ю.П. Лозко

Судді         О.Ю. Карташов

М.В. Назарова