Справа № 302/321/26 
Провадження № 2/302/264/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
 
головуючого, судді  Пухальського С. В.,
 
за участю секретаря судового засідання Сити Л. М., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Рішко Сергій Іванович, до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно у порядку спадкування,

 
ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за заповітом.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Шлюб між їхніми батьками було розірвано 10 березня 2004 року, після чого мати позивачів змінила прізвище на дівоче – ОСОБА_6 .
Мати позивачів, ОСОБА_7 , є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Надалі, 02 грудня 2003 року, ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на ОСОБА_11 .
ОСОБА_10 до цього перебував у шлюбі з ОСОБА_12 , у якому народився син – ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі.
Як зазначають позивачі, на підставі рішення виконкому Міжгірської селищної ради від 11 вересня 1969 року ОСОБА_10 та його брату було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку. У подальшому ОСОБА_10 збудував житловий будинок, який був прийнятий в експлуатацію у 1976 році та в подальшому реконструйований, у зв`язку з чим його площа збільшилась.
На підставі рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, а також державний акт на право приватної власності на земельні ділянки загальною площею 0,2032 га.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина ОСОБА_10 – ОСОБА_12 . На день її смерті разом із нею проживали ОСОБА_10 та їх син ОСОБА_3 . Заповіт померлою не складався, спадкова справа не заводилася. У зв`язку з цим, як зазначають позивачі, спадщину після її смерті фактично прийняли чоловік та син, у зв?язку із чим частки у праві власності на житловий будинок змінилися.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла друга дружина ОСОБА_10 – ОСОБА_13 .
15 травня 2015 року ОСОБА_10 склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно у рівних частках позивачам.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, після чого відкрилася спадщина, до складу якої, як зазначають позивачі, входили частки житлового будинку та земельні ділянки, що належали йому на праві приватної власності.
На момент відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми, у зв`язку з чим відповідно до вимог цивільного законодавства вважаються такими, що прийняли спадщину.
Встановлено, що із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся також відповідач ОСОБА_3 , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу.
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на частку житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті його матері.
Після досягнення повноліття позивачі звернулися до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав. На замовлення одного з позивачів було виготовлено технічну документацію щодо земельних ділянок та здійснено їх державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі.
Однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, відсутністю відомостей про зареєстровані частки у Державному реєстрі речових прав, а також у зв`язку з втратою оригіналу державного акта на землю.
У зв`язку з викладеним позивачі зазначають, що позбавлені можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, а тому звернулися до суду з даним позовом.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просять визнати за кожним із них право власності на відповідні частки житлового будинку та земельних ділянок у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 .
Ухвалою суду від 11 березня 2026 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 30 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Представник позивачів подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивачів. У поданій заяві зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у позовній заяві.
Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу за відсутності її представника. У зазначеній заяві відповідач визнав позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини другої статті 247 ЦПК України.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків
Судом установлено, що батьками позивачів є ОСОБА_4 та ОСОБА_14 (а.с. 19, 24, 26).
10 березня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції у Закарпатській області проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу між батьками позивачів, про що складено актовий запис № 14, у зв`язку з чим дружина змінила прізвище з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 26).
Мати позивачів, ОСОБА_7 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в сім`ї ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 25).
02 грудня 2003 року відділом ДРАЦС Міжгірського районного управління юстиції у Закарпатській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що складено актовий запис № 90, у зв`язку з чим дружина змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_11 » (а.с. 35).
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до цього перебував у шлюбі із ОСОБА_16 , 1933 року народження, який було зареєстровано 05 лютого 1953 року виконкомом Лісковецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (а.с. 27).
У шлюбі у подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_12 народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 32).
Рішенням виконкому Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 11 вересня 1969 року ОСОБА_10 та його рідному брату ОСОБА_17 виділено земельну ділянку площею 0,10 га під будівництво нового двоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 48).
22 травня 1970 року зазначену земельну ділянку відведено в натурі. Цього ж дня між Міжгірською селищною радою, з одного боку, та ОСОБА_10 і ОСОБА_17 , з іншого боку, укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с. 49, 50, 46-47).
На підставі зазначених документів районним архітектором видано ОСОБА_10 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а.с. 45-50).
Будівництво житлового будинку завершено ОСОБА_10 наприкінці 1975 року (а.с. 51-53).
10 листопада 1975 року Хустським міським БТІ проведено технічну інвентаризацію зведеного житлового будинку та видано технічний паспорт.
04 травня 1976 року комісією виконкому Міжгірської селищної ради Закарпатської області зведений ОСОБА_10 одноповерховий житловий будинок загальною площею 114,68 кв.м та житловою площею 60,98 кв.м прийнято в експлуатацію та присвоєно йому адресу: АДРЕСА_2 (далі – Спадковий будинок) (а.с. 51–52).
На підставі рішення виконкому Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 24.05.1995 року № 28 ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на Спадковий будинок, яке зареєстровано 01.06.1995 року Хустським міським БТІ у реєстровій книзі № 6 під № 1003 (а.с. 53).
На підставі рішення Міжгірської селищної ради від 23.05.1995 року ОСОБА_10 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 042542 від 20.05.1996 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів за № 272, яким посвідчено право власності на земельні ділянки загальною площею 0,2032 га (а.с. 61).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина ОСОБА_10 – ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 28).
На день її смерті разом із нею проживали ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а.с. 29). Заповіту вона не залишила, спадкові справи не заводилися (а.с. 30, 31).
Після її смерті спадщину фактично прийняли чоловік та син, у зв`язку з чим частка ОСОБА_10 у праві власності на Спадковий будинок збільшилася до , а ОСОБА_3 набув право власності на частку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла друга дружина ОСОБА_10 – ОСОБА_13 (а.с. 36).
15 травня 2015 року ОСОБА_10 склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно у рівних частках позивачам (а.с. 38).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер (а.с. 37).
На день його смерті разом із ним проживали ОСОБА_7 та позивачі (а.с. 39).
Оскільки на момент відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми, відповідно до частини 4 статті 1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину.
24 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим заведено спадкову справу № 22-2016 (а.с. 43).
Рішенням Міжгірського районного суду від 25.10.2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на частку Спадкового будинку (а.с. 33-34).
Після досягнення повноліття позивачі звернулися до нотаріуса для оформлення спадщини. У 2023 році земельні ділянки були зареєстровані у Державному земельному кадастрі (а.с. 63-71).
Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок та втратою державного акта (а.с. 44).
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду. 
Оцінюючи наведені обставини в сукупності, суд виходить з такого.
Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. 
Відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном, які виникли до набрання чинності ЦК України, регулювалися, зокрема, положеннями ЦК УРСР. 
У постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 року у справі № 6-137цс13 сформовано правову позицію, відповідно до якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, що діяв на час завершення його будівництва. При цьому за Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та прийнятою на його виконання постановою Ради Міністрів СРСР підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт його будівництва з додержанням вимог законодавства та прийняття в експлуатацію, а не проведення державної реєстрації. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 цього Закону права на нерухоме майно, набуті до набрання ним чинності, визнаються державою. Отже, державна реєстрація не є підставою виникнення права власності, а лише підтверджує вже набуте право (правова позиція Верховного Суду України від 13.06.2012 року № 6-54цс12). 
При цьому відповідно до статті 328 ЦК України діє презумпція правомірності набуття права власності: право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено законом або судом. 
Право власності охороняється законом і є непорушним. Це передбачено статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зміст права власності визначено статтями 317, 319 ЦК України, відповідно до яких власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. 
Як роз`яснено у листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам необхідно застосовувати законодавство, чинне на момент виникнення права власності у спадкодавця, зокрема норми ЦК УРСР, Закону України «Про власність» та інші нормативні акти. При цьому підтвердженням права власності могли бути, зокрема, довідки органів місцевого самоврядування, записи у погосподарських книгах, які визнавалися публічними актами. 
Найпоширенішою підставою звернення до суду у справах цієї категорії є неможливість оформлення спадщини у нотаріальному порядку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно спадкодавця, що є типовим для об`єктів нерухомості у сільській місцевості. 
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від спадкодавця до спадкоємців, а до складу спадщини входять усі належні спадкодавцю права та обов`язки. 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається у день смерті особи, а відповідно до статті 1221 цього Кодексу місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її, при цьому малолітні та неповнолітні особи вважаються такими, що прийняли спадщину. 
Статтею 1269 ЦК України передбачено порядок подання заяви про прийняття спадщини, а статтею 1270 цього Кодексу встановлено шестимісячний строк для її прийняття. 
Відповідно до статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Згідно зі статтею 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, зокрема у разі втрати документа, який підтверджує право власності. 
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус роз`яснює спадкоємцю право на звернення до суду. 
Положеннями Порядку державної реєстрації речових прав передбачено, що для об`єктів, збудованих до 05 серпня 1992 року, не вимагається документ про введення в експлуатацію, а право власності може бути зареєстровано на підставі інших підтверджуючих документів. 
Отже, судом установлено, що Спадковий будинок належав ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності, частки в якому є рівними. Водночас земельні ділянки, зазначені у державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 042542, належали ОСОБА_10 на праві особистої приватної власності.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 спадщину фактично прийняли її чоловік ОСОБА_10 та син ОСОБА_3 , у зв`язку з чим частка ОСОБА_10 у праві власності на Спадковий будинок збільшилася до , а частка ОСОБА_3 становить .
Після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли належні йому частки у праві власності на Спадковий будинок, а також земельні ділянки. Відповідно до заповіту від 15 травня 2015 року спадкоємцями зазначеного майна є позивачі, які набули право на спадкування у рівних частках.
З урахуванням наведеного, позивачі успадкували по 3/8 частки у праві власності на Спадковий будинок та по частці у праві власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 2122455100:01:023:0048 та 2122455100:01:013:0227.
Разом із тим, у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на Спадковий будинок, а також втратою оригіналу державного акта на право власності на землю, позивачі позбавлені можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, що унеможливлює реалізацію ними права власності у позасудовому порядку.
За таких обставин звернення позивачів до суду із даним позовом є належним способом захисту їхнього права відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України – шляхом визнання права власності.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за заповітом, належним чином прийняли спадщину, а також беручи до уваги відсутність доказів на підтвердження порушення прав інших осіб чи наявності спору щодо спірного майна, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визнати за позивачами право власності на відповідні частки Спадкового будинку та земельних ділянок у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 .
Разом із тим, з огляду на те, що позовні вимоги визнано лише одним із відповідачів, підстав для вирішення питання про повернення позивачам 50 відсотків сплаченого судового збору в порядку, передбаченому частиною першою статті 142 ЦПК України, не вбачається.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 142, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , право на 3/8 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , право на 3/8 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , право на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122455100:01:023:0048, площею 0,0644 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , право на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122455100:01:023:0048, площею 0,0644 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , право на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122455100:01:013:0227, площею 0,1380 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, розташовану в селищі Міжгір`я, урочище «Осовня-Прохідне», Хустського району Закарпатської області, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , право на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122455100:01:013:0227, площею 0,1380 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, розташовану в селищі Міжгір`я, урочище «Осовня-Прохідне», Хустського району Закарпатської області, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя         Пухальський С. В.